5 
i počtu. Tento zjev ještě nápadněji vystupuje u bobu {Vida faba) ve 
klíčních kořenech. Jádra blížící se degeneraci nezřídka činí dojem spiremú, 
tak jasně a ostře ohraničena v nich vystupují tělíska chromatinová. Sle- 
dujeme-li vývoj těchto struktur, shledáme, že vznikají nabromadováním 
substance jaderné na určitých místech. Partie ty souvisí spolu často 
ještě jemnými vlákénky (tab. obr. 9., 10.) a jeví tvar nepravidelný, ale 
později mohou na se vžiti dosti pravidelný tvar tyčinek nebo pentlic (tab. 
obr. 8.) , které zcela samostatně leží anebo sem tam vlákénkem jsou spojen}'. 
Jádra obsahující takové nahromaděniny nechovají již žádného zřetelného 
jadérka, kteréž hned na počátku objevení se barvitelných nahromaděnin 
zmizelo a nedá se dále dokázati. Není ovšem nemožno, že splynulo s ně- 
kterou z větších nahromaděnin (tab. obr. 9., 11.). 
Následuje scvrknutí jádra, které pak jeví nepravidelný tvar a stále 
se zmenšuje. Poměrně vzácně jeví se scvrklé jádro býti chudým nebarvi- 
telnou hmotou (tab. obr. 8.), většinou chová hmoty té hojnost a na konec 
vidíme jádro jako homogenní, silně barvitelné těleso nepravidelného tvaru, 
které pak zmizí. 
Dosti podobným postupem degeneruje jádro v síťko vících smrku 
(. Picea excelsa). Zkoumal jsem vyhánějící zimní pupeny, v jichž ose ještě 
před zakládáním se metaxylemu se differencuje značné množství síťkovic, 
očividně, aby svazky cévní stačily přiváděti potřebné velké množství 
plastických látek ústrojných. Značně protáhlá jádra buněk, jež se mají 
přeměniti v síťkovice, chovají zprvu stejnoměrně barvitelné sítivo a několik 
poměrně malých jadérek. Degenerace jader počíná nahromadováním se 
barvitelné substance ve větší, nepravidelné partikule, které jsou jemnými 
nitkami spojeny (srovnej Němec 1908, obr. 104.). Pak jádro se scvrkne 
a chromatinová tělíska splývají dohromady v jedinou homogenní, barvi- 
telnou hmotu. Jádro představuje nyní homogenní, silně barvitelný tyčin- 
kovitý útvar, jenž se stále zmenšuje, jmenovitě tím, že na jeho periferii 
se tvoří vakuoly, které vzrůstají a praskají, takže jádro nabývá ohraničení 
nepravidelně zubatého a vykrajovaného. Někdy při tom v několik kusů se 
rozpadá a konečně zmizí docela. 
V jádrech antipodálních z počátku tolikéž se vytvořují veliké chro- 
matinové nahromaděniny, ale zdá se mi, že jejich objevování se nesouvisí 
s pozdější degenerací jádra. Spíše souvisí to s fysiologickou funkcí antipod, 
kterýmž, počínaje Westermaierem, četní autoři důležitý úkol pro 
výživu embrya a endospermu připisují. Zda-li se také v mladých síťko- 
vicíclr odehrávají intensivní výměny látek, s nimiž by byla v souvislosti 
differenciace chromatinových těles, nelze rozhodnouti. 
Zkoumal jsem také vývoj cév v kořenech hrachu ( Pištím sativum), 
při němž v jednotlivých buňkách, které se v cévy rozlišují, tolikéž jádra 
degenerují. Sledoval jsem vývoj ten na kořenech, jež byly silně smáč- 
knuty, aby nastalo přestupování jader z jedné buňky do druhé (N ě m e c 
1910). Podobně jako v kořenech, které v sádru byly zality, differenciace 
XL. 
