4 
popisuje Pappenheim. Dle mého náhledu však není tento výklad 
správným, protože přechody v kontuře jádra jsou příliš prudké, jakoby 
vyseknuté, a není myslitelno, že by vzhledem k elasticitě stěny jaderní 
dokázané E. Albrechtem mohlo vzniknouti takové vtlačení, jež 
přirozeně předpokládá těstovitou konsistenci předmětu, do něhož tlak se 
děje. Jsou to právě tak omylné obrazy, jako ony, jež již tolikráte svedly 
a stále ještě svádějí skoro všechny haematology k domněnce přímého vystu- 
pování krevních destiček z erythrocytů, a zatím to není nic jiného, než 
že krevní destička jsouc nalepena na povrch erythrocytů, jednak lehce 
prohlubuje jeho povrch, jednak pak přikrývá ho sv}'m nebarvícím se 
hyalinním obalem. O tom se velice lehce můžeme přesvědčiti tím, že fixu- 
jeme krevní praeparat ve vyšším teple (asi 140° C) a pak barvíme jakou- 
koliv basickou barvoix. Tu vidíme kol krevních destiček nezbarvené, přesně 
ohraničené, laločnaté prostory, které jistě náleží ke krevní destičce sa- 
motné, tento pak obal sám sice se nebarvící, ale zakrývající část erythro- 
cytu vyvolává v nás dojem, jakoby erythrocyt byl prasklý a z něho krevní 
destička právě vystupovala. Buňky, resp. obrázky č. 7 a 11 ukazují takovéto 
hyalinní massy nebarvící se anebo jen slabě na svých okrajích (č. 7), pří- 
slušící jednak krevním destičkám (č. 11 - — zde ovšem poněkud pathologicky 
změněným), jednak pak degenerované plasmě (č. 7). Že skutečně Kur- 
1 o f f o v a tělíska mohou podobně ležeti na jádře a toto i z části zakrývati, 
jest viděti na buňce č. 44, kde hoření menší tělísko leží svým dolním polem 
na jádře. V praeparatě samotném ovšem při různém výškovém zastavení 
byl ještě zřejměji viditelným hoření, úplně rovně pod tělískem probíhající 
okraj jádra. Nemáme tedy v našich buňkách Č. 55 a 56 a nejspíše i v buňkách 
Pappenheimových žádného vchlipování se vakuoly do jádra, 
nýbrž pouhé částečné zakrytí jádra vakuolou zdánlivě prázdnou, vyplněnou 
jakousi našimi dosavadními methcdami se nebarvící hyalinní nebo li- 
poidní snad hmotou, bud zbytkem původního obsahu vakuoly, anebo 
snad vitální metamorfosou z ní vzniklou ; azurofilní pak tyčinky, zrna 
a srpky nejspíše jsou zbytkem původního obsahu. Metabolismus látky 
této vidíme částečně v buňce č. 51 a v levé vakuole buňky č. 56, kde místo 
sytě Červeného namnoze zrnitého obsahu vakuoly vidíme jen bledě růžovou 
homogenní hmotu (v č. 56 ovšem nad to ještě tyčinku). Náběh k této 
přeměně vidíme asi v buňkách č. 49 a 50 pocházejících ze streptokokky 
infikovaných morčat. Tam zrnitá struktura tělíska (buňka č. 44) zanikla 
zúplna a patrna jest hcmogenisace krytá pouze částečně nepravou struk- 
turou voštinovitou, zbytkem to asi původní kresby zrnité. Ostatně nehledě 
ani k vysoce asi složité struktuře chemické, již i anatomická struktura 
tělíska jest dosti složitou a zrníčka neleží nejspíše jen volně vedle sebe, 
spíše jsou uložena v jakési síti nepravidelně uspořádané, která ovšem při 
barvení barvivý bohatými na volný azureosin jest zakryta vlastním ob- 
sahem tělíska, barvíme-li však ku př. M a y-G růnwaldem, zřejmě 
se nám objeví slabě azurem se barvící síť z jemnějších i silnějších vlákének 
XLI. 
