11 
jest nositelem jich tj^pický plasmocyt, který dle Pappenheima 
nikdy nemá azurgranulí. Tento fakt ovšem by nebyl ještě žádným dů- 
kazem, naopak porážel by tvrzení Pappenheimovo, dokazuje, že 
i v plasmacytech mohou býti azurgram.la, druhý však bod, daleko zá- 
važnější, jest vystupování oněch tělísek z buňky (ještě zřejměji viditelné 
na b. 34) a toho azurgram.la nikdy nečiní. Vlnovitý útvar dále v buňce 36 
pozorovaný není rovněž identickým ani s oněmi tyčinkovitými azurgranuly 
třebas i vlnovitě probíhajícími (15, 16), konečně pak ono hoření dvojité 
zrno v b. 18 nalezené praesenti.je se nám již jakožto útvar zcela nový, 
objemnější a zdánlivě i strukturovaný. Není to již onen přesný jedno- 
duchý kroužek jako v 15 a 17. Stěny jeho jsou jen na zevní straně přesné, 
do vnitř však pozvolna se ztrácí a nahoře ještě nad to nasedá menší asi 
a / 4 obnášející kroužek podobných vlastností jako útvar větší a není po- 
clryby, že zde se nejedná o nahodilé slepení dvou celkem jednodušších 
útvarů, naopak vzhledem k dalším formám, k nimž ihned piijdeme, jest 
viděti, že již původně onen útvar byl takto formován, pouze snad, ač to 
jinde rovněž nebylo pozorováno, ono malé zrnko jest jeho odštěpem, 
může se však stejně jednati i o pravé azurgranulr.m, jako asi tomu jest 
ve fig. 29. 
V daleko větších ještě rozměrech vytvořená vidíme tělíska podobná 
v buňkách 24 — 32, zejména značné velikosti dosahují 25, 26 a 32. V krvi 
tohoto případu (chronicky probíhající velkolymfocvtová leukaemie nej- 
spíše asi lymfoblastická) vůbec bylo nalezeno těchto útvarů nejvíce a také 
dosahovaly zde největších rozměrů, až 1 / i jádra. Zevní obvod tělísek, 
jak vidíme všude, jest vždy přesný, výjimku tvoří pouze buňka čís. 30, 
pocházející z akutní lymfoleukaemie s hojnými Riederovými buň- 
kami. Patrně zde onen ukvapený vývoj ontogenetický porušil i pravidelný 
vývoj našich tělísek, jež ve velice nepatrném množství a i tu ještě ri di- 
menterně se byla vytvořila. V některých případech tělísko jest jakoby 
složeno ze zrnek dosti hrubých (24) a povrch jeho jest pak nepravidelný, 
hrbolatý, při tom však úplně ostrý. Výjimečně jest tělísko protaženo ve 
hrot (29, 31). Vnitřní struktura tělíska bývá různá. Br.cí jest vnitřek úplně 
beze struktury (24, 29, 31) nebo vidíme tělísko rozdělené ve dvě i více 
částí (27, 24), nebo konečně vidíme v tělísku jemnou strukturu síťovitou, 
bud voštinovitou (28, 32), aneb probíhají trámečky víc rovnoběžně (26), 
žebrovitě. Pseudonuklearní struktury vzniklé retrakcí obsahu tělíska 
vidíme u 27. 
Pouze jednou viděl jsem dvě tělíska v jedné buňce a to u případu 
svého posledního, který vůbec vykazoval v tomto směru hojně odchylek, 
jinak byla nalezena tělíska vždy osamocená volně v plasmatu ležící. Poi;ze 
v praeparateeh haematoxylinem zbarvených nalezeny místo tělísek vakuoly 
odpovídající velikostí oněm tělískům. Stěny jich byly ostré, vakuoly vždy 
singulární a silně lámaly světlo. Zbarvená tělíska nalezena byla pouze při 
barvení dle Giemsy-Romanowskyho a to vždy ve velmi 
XLI. 
