12 
malém počtu leukocytů, obyčejně jen 3 — 4 v celém praeparatě. Velice 
zřídka viděl jsem též tělíska volná v plasmě mezi buňkami intaktními 
ležící (33), tak že jest těžko říci, jak opustila svoji mateřskou buňku, zda 
buňka zůstala při tom ve své souvislosti neporušenou a tělísko pouze 
rozhodila, či uvolnilo-li se tělísko rozpadem buňky a tuto po nějakou dobu 
přežilo. Na tom ostatně mnoho nezáleží, nález však volných tělísek dokazuje, 
že tato nemusí opustivše buňku hned zajiti, nýbrž že mohou persistovati 
nějakou dobu sama. Co se potom s nimi děje, jest úplně neurčito, nejspíše 
však asi zachází, aniž slouží nějakému účelu, jsouce spíše příznakem patho- 
logického stavu buňky mateřské, neboť v normální krvi ani ve dřeni ne- 
viděl jsem nikdy útvaru takových. Buňky 37 a 38 ukazují nám sice také 
nezvyklé útvary (obě jsou z normální krve), my však hned můžeme na nich 
původ určití, u 39 nejedná se než o nasedající krevní destičku na plasma 
velkého mononuklearního leukocyta, u 37 ono kolečko při levém okraji 
buňky jest nahodile sesílené, snad poněkud degenerované spongioplasma 
azurofilní typického jinak splenocyta pocházejícího z krve zdravého 
morčete. V lidské krvi jsem podobně vyvinuté a tak silně azurofilní spon- 
gioplasma u splenocytů ještě nikdy neviděl a ostatně útvar tento pramálo 
podobá se tělískům intramakrolymfocytarním u leukaemií nalezeným. 
Zbývají jen ještě nálezy u našeho případu posledního zobrazené 
v b. 34 — -30. Na rozdíl od leukaemií ostatních byly zde tyto zjevy velice 
hojnými, zejména převládala zde tělíska na obvod buňky nasedající (34). 
Tato nasedala bud zcela volně v podobě kroužku nebo i neuzavřeného 
v sebe obloučku (35), anebo v podobě větších tělísek, někdy jakoby na 
stopce sedících (34), třetí konečně forma, kterou jsem nalezl i úplně od- 
loučenou a přilepenou na erythrocyta (5), v buňce 58 ve vakuole zdánlivě 
volně sedící v plasmě velkolymfocyta, jest vytvořena úzkým prsténkem 
patrně spongioblastického původu, na nějž nasedá protáhlé azurofilní 
zrno. Konečně je zde slabě azurofilní dosti nepřesně ohraničené vlákno 
a podobné nejasné hroudy azurofilní blíže jádra i volně v plasmě uložené 
(36). Zde ještě jedna okolnost jest nápadnou, že totiž všechny tyto útvary 
nalézáme pouze ve vnitřní vrstvě plasmatické světlejší s patrnější strukturou 
než tmavší vrstva zevní. U leukaemií bývá vůbec toto rozdělení v endo- 
a ektoplasma velice často nápadně vyznačeno, a tu vidíme, že je to jenom 
endoplasma, které v sobě nese produkty vitální činnosti a jež se výše diffe- 
rencuje, ektoplasmatu, jak se zdá, čím výše postupuje vývoj buňky, tím 
více ho ubývá, ač jak Pollitzer ukázal i u zralých granulocytů, jest 
ještě uchováno a hlavně při jich amoeboidních pohybech stává se 
zřejmými. 
Shrneme-li nálezy naše o druhé skupině zvláštních nálezů intralymfo- 
cytarních u leukaemiků, můžeme říci, že jsou to jednak pathologicky 
změněná granula azurofilní, jednak pak nalézáme tělíska větší obyčejně 
po jednom volně v plasmě ležící, zřídka buňku opouštějící, nejevící ni- 
jakou strukturu podobnou snad strukturám parasitů a musíme pokládati 
XLI. 
