15 
chová v sobě totiž dvě oddělitelné a relativně dosti samostatné substance, 
z nichž jedna, animalní či propagativní část jádra vznikla nejspíše přímým 
vývojem z propagativního, kinetického jádra protistů (mikronukleus 
trypanosom atd.) a u člověka nacházíme ji prostorově od vegetativního 
jádra oddělenou ve spermatozoech, druhá část, asi podružná, vegetativní, 
slouží výživným funkcím buňky. Bez této, jak R i e s o v y pokusy na 
spermiích ukazují, může buňka zcela dobře žiti, možná pak, že může ki- 
netická součást jádra v případě potřeby i u metazoí vytvořiti si kdykoliv 
jádro vegetativní, jak to je známo ku př. u trypanosom. Proto také asi 
různé chromidie mají různý význam; chromidie vzniklé ze součásti kine- 
tické, animalní, sdílí asi s touto svoji funkci a mohou tudíž jádro na- 
hraditi, ony vzniklé z části vegetativní bud přímo, nebo, jak P a p p e n- 
h eim myslí, jakýmsi pochodem sekretorickým, jsou identické s oněmi 
animalními chrcmidiemi, majíce spíše povahu sekretorickýeh granul 
a přirozeně morfologicky musí zajiti. Pro tyto útvary asi platí tvrzení 
Růžičkovo, dle něhož chromidiální přeměna jádra jest znamením 
vyčerpání substance jaderné a výsledkem tohoto porušení důležitých 
vztahu v substanci buněk jest smrť buňky. 
Naskýtá se nyní otázka, můžeme-li tělíska naše intralymfocytarní 
prohlásiti za totožná s chromidiemi a odpověd na to jest kladná, důkaz 
pak můžeme provésti dvojím směrem, předně tím, že jsme viděli přechody 
mezi nimi a azurgranuly, která dle Pappenheima vznikají cnro- 
midialním vystupováním azurofilní chromatinové komponenty jaderné, za 
drahé pak identifikací jich s Kurlof f-Demelo vými tělísky. 
Již Pappenheimovy útvary, jak jsem uvedl, možno úplně 
s nimi stotožniti, v buňkách pak 45 a 52 nalézáme Kurloffova tě- 
líska v ničem od našich útvarů se nelišící. Kurloffova tělíska pak 
většinou autorů jsou identifikována s chromidiemi a zvláště nyní, když 
C i a c c i o prokázal přímé jich vytváření se ze zrnek jaderných do proto- 
plasmy vystouplých, není žádné pochybnosti o chromidiální jich povaze 
a všechny názory o parasitismu jich (Patella, Ledigham), defi- 
nitivně jsou asi poraženy. 
Vztahy jich k Ferratovým plasmosomickým tělískům ovšem 
jsou dosud neurčitý a nemají konečně pro nás ani žádné důležitosti. 
Nálezy právě uvedené pokládám za dostatečné, abychom tělíska 
v lymfocytech leukaemických nalezená mohli prohlásiti za chromidie 
a na základě tohoto nálezu učiniti další dedukce vzhledem k biologické 
ceně leukocytů leukaemických. Již Pappenheim ve svých úvahách 
o leukaemii správně dochází k názoru, že buňky resultující z hvperpla- 
stických tkaní haematopoetických, ztrácí pro ono neustálé bujení svoji 
biologickou funkci, věnujíce se právě jenom onomu pochodu proliferačnímu. 
K podobnému náhledu dochází i H e 1 1 y, ovšem poněkud jinou cestou; 
dle něho mateřské granulocyty při neustálém produkování nových ele- 
XLI. 
