16 
mentů ztrácejí granula, rychle pak rostoucí dceřinné buňky granula ne- 
vytváří a proto jsou atypickými. 
Sternberg dokonce některé buňky leukaemické přímo pro- 
hlašuje za nádorovité buňky, zda právem či neprávem — • není dosud 
rozhodnuto, jisto však jest, že v poslení době vedle hyperplastické i sar- 
koidní leukaemie se uznává, při tem však zpěčují se autoři prohlásiti leuko- 
cyty u takovéto sarkoleukaemie v krvi kolující za sarkomové buňky, 
naopak říkají, že jsou to jinak normální a pouze prudkým bujením pozmě- 
něné buňky krevní. Případ však Gluzinsk i-R eichensteinův 
nám zřejmě ukazuje zaplavení krve buňkami, jež určitě nijak nemohou 
býti stotožněny s leukocyty normální krve, že to tedy není pouze hete- 
rotopie mladých nezralých elementů. V jejich případě jednalo se totiž 
o leukaemii plasmoeytarní a tyto buňky jistě nemůžeme klásti na 
úroveň vlastn m leukocytúm, byť tyto i byly mladé a nezralé. 
Podobně dokázala R a sk i n-ová, že i mikrochemicky při určitém 
barvení chovají se lymfocyty leukaemické krve zcela jinak než lymfocyty 
normální. Nálezy její ovšem dosud nebyly potvrzeny, není však vy- 
loučeno, že by nebyly nesprávnými. Byly však provedeny přímo biolo- 
gické důkazy o méněcennosti leukocytů leukaemických, které vyšetřo- 
váními Busseovými teprve mohly dojiti pravého ocenění. P a r v u 
a před ním jiz Kirchmeyer dokázali, že fagocytarní schopnost 
leukocytů leukaemických jest velice snížena a tim ovšem snížen jest jich 
opsoninový index, porušena jest tedy jistě jejich antibakterielní činnost. 
Iv témuž úsudku dospěl Wolf f-E i s n e r na základě nálezu, že u leuk- 
aemie nelze konstatovati v leukocytech žádného glykogenu. Mohlo se 
ovšem namítati, že je to zcela přirozeno, protože se jedná o elementy 
mladé, nevyvinuté, tu však nálezy Busseho nás poučí, že je to sku- 
tečně vlastností pouze leukocytů leukaemických, neboť všechny neutro- 
filní granulocyty ve všech svých stadiích vývojových, tedy myelocyty 
stejně jako póly nukleární leukocyty jeví stejnou fagocytosu. 
Přidá me-li nyní ještě naše nálezy o chrc midialním vystupování chro- 
matinu do plasmatu v daleko větší míře než de norma a dokonce i u buněk 
mladých se dostavující, dospějeme k úsudku, že v jádrech leukaemických 
leukocytů jest porucha, jež činí tyto méně cennými, ba i vůbec nesto- 
tožňovatelnými s leukocyty produ kovanými normální tkaní krvetvornou, 
klinickým pak důsledkem toho jest reakce, kterou jeví leukaemie při 
roentgenotherapii a zvláště někdy při komplikujících chorobách infekčních, 
kde haematologicky i klinicky obraz leukaemie mizí a místo ní nastupuje 
banální zánětlivá leukocytosa. Patrně záleží zde na jakosti a množství 
zbytků normální myeloiclní tkáně krvetvorné, může-li tato ještě se tak 
dalece vzchopiti, abv dala původ zánětlivé leukocytose. 
Také z toho jest viděti principielní rozdíl mezi reaktivní kompen- 
satorní leukocytosou, při níž vznikají elementy s normálními vlastnostmi 
och ranými, tedy pochodem naprosto účelným, a s druhé strany mezi 
XLI. 
