22.6 
Hitintills har jag låtit LiNNé tala nästan ensam i cle handskrifter, han 
efterlemnat, och af hvilka de fleste, som jag anfört, varit verkliga Originaler 
och de öfrige af sådane tillförlitlige jéjskrifter. Det återstår nu att om honom 
hemta underrättelser äfven ur audra källor. Men desse, som äro både mång- 
faldige och vid t kringspridd e, höra i förhand noga undersökas, alt man icke 
om honom berättar något, som förut må hända är allmänt bekant , och till 
detta mödosamma arbete fordras mera tid ocli utrymme, än jag nu eger. Jag 
måste således denna gången inskränka mig till nagra fa artiklar , som till sitt 
innehåll äro, så vida jag vet, okände åtminstone för de fleste Läsare, och 
hvilka, efter min tanke, kunna förtjena att allmänheten meddelas, nämligen 
I. Om Lin Nes sista lejnadsÅh och hans dcd. 
Oaktadt han plågades i yngre åren ofta af tandvårh , fluss och sjorbjugg , 
samt i mannaåldern understundom af migrdn , giilt och poderger, utom eu 
svår känning af början till stenpassion , som han åthog sig genom myckel stil- 
lasittande i synuerhet under utarbetandet af sina Speties J lo utcirwn ilrao ar 
1701 till 1753, men h vilken, jämte gicktplågorna, han öfvervann genom dag- 
ligt och för en annan omåltelist ätande af smultron den tiden hela sommaren 
öfver, då de för livad pris som hälst möjligen kunde förskaffas; så bibehöll han 
anda elt muntert sinne och tämligen god hel.sa anda till 1770 och 1774., då han un- 
der loppet af det förra åi et besvarades af flera krämpor, i synnerhet en gruflig 
värk öfver veka ryggen och länderna, samt det senare i början af Maji må- 
nad under en privat föreläsning i Academie Trädgarden fick helt oförmodadt 
ett ganska farligt anfall af slag , hvarvid han förlorade målet, all sansning och 
rörelseförmåga. Han kallade sjelf delta sin 'första dödspost,’-’ och ehuru han 
