oo 
rinceras genom anclra tillstand hos växtens celler än de 
liär antydda. 1 2 j 
Det är hufvudsakligen inom tvenne växtformationer, 
som vi kunna finna en fysionomisk motsvarighet till 
alpväxternas anthocyanrikedom. Dessa äro â ena sidan 
den arktiska zonens . växtvärld, â andra sidan Ölands 
alfvarvegetation. Bâda delà med floran i regio alpina 
egendomligheten. att de bilda rikligt anthocyan. Oaktadt 
växterna liar vegetera under betingelser, som i de fiesta 
afseenden afvika frân de i alptrakter râdande. ligga 
dock förhallandena i viss man lika däruti, att en fysio- 
logisk torrhet gör sig i utpräglad grad gällande liksom 
hos alpväxterna. 
De viktigaste undersökningar. vi ega öfver antlio- 
cyans utbredning i arktiska trakter, hafva anställts at' 
AVulff 2 . som äfven gjort bestämningar öfver arktiska 
1 ) Fràn denna synpunkt kan det salimda förklaras. att rid 
anthocyanbildning verkningarna af temperatur och belysning kunna 
inom vissa gränser företräda livarandra. Om temperaturen hâller 
sig konstant, medför ofta en ökning i ljusintensiteten anthocyanbild- 
ning. vid konstant beh^sning har däremot en sänkning af tempera- 
turen denna följd. Exempel pa det senare förloppet erbjuder bladens 
anthocyanfärgning pa hösten. Det förra fallet àter inträffar. när 
t. ex. växthusväxter sommartid flyttas ut i det fria. 
Soraüer synes hafva kommit tili en liknande uj)pfattning. 
Han har nämligen iakttagit. att det röda färgämnet utvecklas i 
manga fall vid vännebrist, men â andra sidan äfven uppträder vid 
värmerikedom. om i förhällande tili värmet ett ljusöfverskott gör 
sig gällande. — Soraüer. P. Handbuch der Pflanzenkrankheiten. 
Erster Band. Dritte Auflage. Berlin 1909. pp. 125. 279 m. fl. Ställen. 
2 Wulff. Th. Botanische Beobachtungen aus Spitzbergen. 
Akademische Abhandlung. Lund 1902. — När Wulff (p. 85) pä- 
stâr. att, bortsedt fràn Middendorffs iakttagelser. tidigare uppgifter 
om arktiska växters anthocyanfärgning sä godt som saknas. är detta 
icke riktigt. Följande uppgifter visa, att tvärtom flera iakttagelser 
härom blifvit i litteraturen omnämnda. Nathorst iakttog pa Spets- 
bergen, att Car ex salina och Glyceria vilfoidea ofta hafva en röd- 
lätt färg (pp. 107. 109). Enligt Warming (p. 90) uppträder Oxyrio 
di gyn a pâ Grönlands ljungmarker »sedvanligtvis rodbladet». I 
