de ställen. dar ett tunnt jordl'ager täcker berggruuden, 
uppvärmes detta vid insolation sä stärkt, att dess tem- 
peratur bür betydligt högre än luftens, hvilket medför, 
att äfven här tara för vattenbrist gör sig gällande. I)e 
ständiga vindarna i f'örening med stark insolation och lag 
luftfuktighet. som ut-göra alfvarets mest framträdande 
klimatiska faktorer, bidraga i sin tur tili att gifva alfvar- 
wegetationen dess utpräglade drag af torrmarksflora . 
Anthocyanrikedom är. som nämndt, särdeles utbredd bland 
Ölands alfvarväxter och färgningen här föga mindre 
intensiv än hos alpväxterna. Den torde hafva framgätt 
som f öl j d af den bristande tillgäng pä näringss alter, 
som underlagets fysikaüska torrhet medför. 
Hvad beträffar den betydelse, man velat tillskrifva 
vegetativa systemets anthocyanfärgning hos alpina väx- 
ter, ga tydningarna. som bekant. hufvudsakligen i 
tvenne riktningar, hvilka représenteras af Kerners och 
Stahls uppfattningar. Frau Kerner härrör den viktiga 
iakttagelsen. att vissa laglandsväxter vid alpin kultur 
ntbilda antliocyan och. tack vare denna sin organisation, 
kunna ackomodera sig för alpina klimatförhällanden, 
^nedan andra växtformer visade sig vara ur stand att 
producera detta färgämne och förr eller senare gingo 
under. Det senare var i utpräglad grad fallet med Linum 
usitatissimn m . Kerner ut talar den förmodan, att växtens 
oförmäga att i vegetativa organ bilda antliocyan torde 
hafva varit anledningen tili, att den vid de alpina kul- 
turförsöken dog bort. »Vermöchte das Protoplasma der 
Leinpflanze (Lin um usitatissimum) indem grünen Gewebe 
ebenso reichlich Anthokyan zu erzeugen wie das Pfeffer- 
kraut (Sature ja hortensia), so würde die Pflanze dem 
De undersökningar öfver Ölands alfvarväxter, tili hvilka jag 
iiär refererat. finnas intagna i »Studier öfver antliocyan» och be- 
skrifvas dar vid redogörelsen för resp. växtarter. Jämför äfven p. 
LXXXYI i anförda arbete. 
