efter att menniskor nätt fram till angränsande trakter, forst 
under bronsälderns nâdde landet nâgorlunda sin nuvarande 
utsträckning, vegation utan nägon kulturpäverkan har darf or 
knappast nägonsin här existerai i nägon större omfattning. Det 
blir därför ocksä här svärare än pä andra stallen att afgöra. 
hvad som i vegationens sammansättning är att tillskrifva 
menniskors inflytande i äldre -tider. Förff. ause sig dock af 
den likhet i artbeständ, som räder i de naturliga samhäl- 
lena, särskildt barrskogarne, inom omrädet och i mindre 
knlturpaverkade trakter, kunna sluta att denna inverkan 
utanför de direkt kultiverade arealern a ej gätt vidare djupt. 
Akrar, insädda vallar, trädgärdar etc. ha ju sedan gammalt 
haft en växtlighet af till stör del främmande arter, och i 
senare tider har storstaden med sin lifliga samfärdsel och 
industri verkat omgestaltande, i mänga fall rent af utplä- 
nande, pä den ursprungliga vegationen. Ar efter är rycker 
kulturen fram, dar förut. natursamhällen lefvat, arter bli säll- 
sällsynta eller försvinna, hvarpâ fiera exempel anföras, bl. a. 
Pedicularis sceptrum Carolinum och Orchis ustulata, som re- 
dan länge varit utrotade, samt Viscnm, Taxus , Betula nana , 
m. fl., hvars existons nu hotas af den beskattning, som torg- 
handlarne underkasta dem. Men samtidigt erhäller floran 
ständigt nya tillskott, och kultur- och halfkultursamhällen 
uppstä. Dar bevarandet af den ursprungliga naturen ej kan 
komma i fräga, blir det ju angeläget att bevara ätminstone 
minnet af det, som dukar under och icke minst som monu- 
ment öfver de efter hand försvinnande natursamhällena har 
arbetet sin stora förtjenst. 
Mot behau düngen af de växter, som genom menniskors 
ätgörande införts (348 arter, eller 30 % af heia floran). 
kunna dock nagra anmärkningar göras, framför allt mot bris- 
ten pä öfverensstämmelse mellan den allmänna delen och 
artförteckningen. Tvä af rubrikerna under »Människan och 
växtvärlden» synas ref. mindre lyckligt valda. Den sväfvande 
och odefinierbara benämningen »kulturgränsens växter» borde 
ha undvikits; de fiesta arter, som därunder anföras, t. ex. 
Plantago major, Polygonum aviculare och Poa annua, äro 
ju just ruderatväxter i detta ords ursprungliga och riktigare 
betydelse, sä som det användes af Linné och andra äldre 
förf. De nämnda arterna, liksom bland öfriga under samma 
rubrik anförda exempelvis Chenopodium bonus Henricus, Le- 
pidin m ruderale, Xepeta Cataria och Mrc^am-arterna, äro 
otvifvelaktigt vida mera karaktäristiska för »rudera» än 
