213 
Ätminstone beträff'ande en art knnde med full säker- 
het pâvisas, att en spridning pa langt half ägt rum. 
De fyra pä Penningkejsen undersökta snöfälten innehollo 
nämligen vingfrukter och ç-hângefjâll af glasbjörk, fastän 
de voro belägna c. 50 — 150 m öfver och bortat 0,5—1 
km ifran närmaste bestand af fruktificerande Betula 
odorata . Tiden tillät ej studier öfver driftmaterialet i 
snödrifvor pa ännu längre hall fran skogsgränsen 1 ). 
Mina undersökningar ha dock fort mig tili den öfver- 
tygelsen, att kalfjäll af mattlig höjd och bredd ej lägga 
nagra oöfverstigliga hinder i vagen för glasbjörkens ut- 
bredning, heist som den kionokora spridningen lätt kan 
understödjas af den hydrokora, sedan själfva vatten- 
delaren väl passerats. Denna uppfattning vinner ett 
godt stöd i det sedan gammalt kända förhällandet, att 
björken — vanligen i enstaka och förkrympta individ 
eller t. o. m. som heit prostrata dvärgbuskar — i snart 
sagdt alla skandinaviska fjälltrakter traf fas langt ofvan 
detta träds fröbarhetsgräns och ofta en och annan km 
Iran närmaste skogsgräns 2 ). 
Hvad som ofvan sagts om björken kan utan tvifvel 
tillämpas pa manga andra typiska vinterstandare. Barr- 
trädens spridningsmöjligheter synas däremot vara betyd- 
ligt mindre redan af den grand, att saväl granens som 
tallens fröspridning hufvudsakligen äger rum först pa 
senvintern. 
De pa snöfläckarna n:o 6 och 7 insamlade gran- 
fröna härstamma fran föga atlägsna moderträd, hvilket 
framgär redan däraf, att manga af dem ännu hade frö- 
vingarna i behall. Seenander (1. c. p. 399) har där- 
emot paträffat en granfrövinge pâ en snödrifva i alpina 
Zonen pa Areskutan, c. 950 m ö. li. och en km fran 
närmaste granbestand. 
9 Jfr Heintze (6, II p. 103 1. 
2 ) Jfr Norman (fl 941 — 956), Aminoff (1 p. 274). Heintze 
(6. I p. 126) m. 11. 
