43 
i bladet klorofyllapparaten, mot silfverkornet svarar stärkelse- 
kornet och mot framkallaren svarar jodstärkelseprofvet. 
Hvad âr Linnés al pâ Krâkan? Linné omtalar i 
sin Wästgöta-Resa 1746 s. 181, att han pâ vâg frân 
Marstrand till Uddevalla nödgades för oväder gâ i land 
â ön »Krâkan». Pâ derma ö anträf fades albuskar, som 
beskrifvas pâ följande satt: 
»Al är ett bekant trä, som kännes af hwart barn. 
^Här pâ Krâkan wäxte öfweralt Buskar af 1 alns högd 
utan blomma och utan frukt. Bladen liknade bäde Al. 
Oxel och Hyll, ja alle 3 pâ en gâng, sä at man ej säkert 
künde säja, af hwilketdera slag denna war, dock tror 
jag, at han war en förändring af Al; ty Alen wäxer hos 
oss allmänt pâ sidländta stallen med gröna och slemmiga 
blader (ALNUS glutinosa viridis); men i Norrland och 
pâ höga barg, förändrar Alen sig med torra, spitsigare, 
mindre, samt inunder hwitare blader, samt hwitare stam. 
kallad Arre (ALNUS folio incano). Här pâ bara klipporna 
i hafwet blifwer Alen än mer förändrad, sä at hon med 
möda kan kännas af en Botanist.» 
Det är ej lätt att af denna beskrifning kunna se, 
om Linné verkligen päträffat en form af Ainus eller 
möjligen Crataegus Fennica Kalmii. Men om det skulle 
vara sistnämnda växt, sa hade Linné glömt af exem- 
plaren frân Krâkan. dâ han i Flor. Suec. ed. 2 s. 167 
skref om Kalms växt: »adeoque haec Folia quasi media 
inter Sorbum et Crataegum sunt, cujusmodi in Svecia 
numquam vidi.» Men det är mindre troligt, emedan 
han p. 337 vid Betula Ainus skref: »Singularis alia 
varietas in insulis Bahusiae W-got. 181.» 
Under juli mânad 1913 foro jag och tullfÖrvaltare 
Lindström tili Krâkan, som âtminstone nu bestär af tva 
af ett smalt sund skilda öar, och letade förgäfves efter 
nägra bladbärande buskar. De enda buskar, som sägos. 
