89 
1887 pag. 73 anförda karakt ärerna synnerligen 
väl skild fran den äkta och alldeles tillräckligt 
skild Iran den oäkta R. infestus. och hör upp- 
rätthällas sasom själf ständig art. 
Da jag bland de tusentals Rubi, som jag granskat, 
aldrig lyckats ta se ett enda exemplar af den ursprung- 
lige R. infestus Weihe, beslöt jag àr 1912 att göra en 
resa tjll Tyskland för att »in ducatu Mindensi» upp- 
söka den. Länge sag det mörkt ut. ty antingen var 
det den falske infestus eller öfvergangsformer tili den 
genuine som anträf fades. Antligen lyckades det mig 
att finna ett litet snâr. bestâende af tre buskar pä 
södra sluttningen af Wesergebirge mellan Dehme och 
Wollmardingsen. Jag nändes icke att taga mera an 
ett par exemplar, och dessa demonstrerade jag vid ett 
möte i Lunds Bot. Förening den 23 /n 1912. och var det 
för mig en stör glädje. att Professor B. Lidforss, som 
var närvarande vid sammanträdet. var av samma me- 
ning som jag, d. v. s. att det var den i Rubi Germ. tab. 
xxx afbildade arten hg. l i. Pa gästgifvaregarden i Woll- 
mardingsen erhöll jag den upplysningen, att i gamla 
tider kantades vägarne kring byn af odlade häckar och 
naturliga. af Rosæ och Rubi bildade, snâr, hvilka alla 
borthuggits. da landsvägarna ändrades tili chausséer, 
samt att man de första àren hade stör svârighet att 
utrota de alltjämt uppdykande björnbärsbuskarna. Afven 
vid Mennighüffen — en af Weihes klassiska Rubus-or- 
ter — säg jag ett par buskar af den genuine, men de 
voro blott tre ar gamla och blommade för första gàn- 
gen samt hade därför synnerligen svaga turioner och 
arsskott. Dar brande man vissa ar bort dem. Icke 
heller mellan Mennighüffen och Lohme künde jag upp- 
täcka en enda buske af den genuine, men däremot 
öfvergangsformer till R. vulgaris i desto större mängd. 
Det latinska artnamnet »infestus» och det tyska »feind- 
licher» antvda. att den icke var vidare omtvckt. och 
