286 
gärdet bildas tydligen af endozoiskt spridda art er, blan- 
dade med anemochorer. *) 
Af intresse är, att dylika med frodigt gras bevuxna 
renfallor ofta bildat den första lämpliga boningsplatsen 
för den uppât ödemarken trängande nybyggaren i nord- 
ligare delarna af bade Sverige och Norge, och en stör 
del af t. o. m. de större byarna i nordligaste eller inre 
delarna af dessa sent bebyggda trakter har enligt A. 
Lundberg (24 p. 123) varit rengärden frän början. 
Manga växtarter, som man träffar i dessa byars vallar, 
tyckas salunda ha gamla anor pä platsen. 
Tidiga snölägen utgöra, sasom jag i en föregaende 
afhandling framhallit (Heintze 15, I p. 13), omtyckta 
betesmarker för renen och kunna genom längvarigt be- 
fände ombildas i verkliga alpina ängar eller renängar. 
Artsammansättningen i dessa erinrar stärkt bade om 
rengärdena och om hârdvallarna kring gârdarna i de 
öfversta fjällbyarna. 
Under varma dagar pa sommaren äro snöfläckar 
och snöfält renens vanligaste hviloplatser, och snön är 
därför mycket ofta alldeles öfversallad af hans exkre- 
menter. Redan Norman (32, II p. 4 och 16 — 17) har 
framkastat tanken, att Ranunculus glacialis och nivalis, 
hvilka bada äga sina viktigaste växtplatser pa snö- 
lägena, antagligen spridas ikring af renen. Han tror 
ocksâ, att en skadad Ranunculus- frukt, som han en gang 
fann i rengödsel, tillhörde den senare arten. Norman 
framhaller äfven, att bade snö- och isranunkeln hittills 
endast ha anträffats pa öar, som äro skilda fran fast- 
x ) I alperna bilda »die Läger, wo das Vieh sich »lagert» oder 
sonst sich aufhält» i viss man en motsvarighet tili renfâllorna. Sa- 
som särskildt utmärkande för »Rasenläger» upptager Rubel (35 p. 
888j Poa annua v. supina, Cerastium trigynum, Chenopodium bonus 
Henricus , Phleum alpinum , Poa alpina och Taraxacum, officinale. 
Sâledes, om sistnämnda växt undantages, idel endozoiskt spridda 
arter. 
