40 
inig synes detta vara att skjuta öfver malet vid till- 
lämpandet af prioritets-lagen. Ty denna lag är ju 
till, dels att bringa ordning och reda i nomenklatu- 
ren, dels af hänsyn till pietetens fordringar. I ett 
exempel sâsom det anförda blir ordningen genom en 
dylik förändring ej battre, utan tvärtom, hvartill 
kommer den stora osäkerhet, som allt framgent kom- 
mer att hvila öfver namnen, da ju andra, framdeles 
upptäckta original-exemplar kunna gifva anledning 
till nya namnförändringar och nytt trassel. Hvad 
äterigen pietets-hiinsynen beträffar, sä är jag öfverty- 
gad, att de garnie, upplyste författarne själfva skulle, 
om de künde, vara de forste att fränsäga sig alla 
ansprâk pa auktors-nanmet för special-typer, som de 
i själfva verket aldrig beski’ifvit och, man kan vara 
öfvertygad därom, icke heller afsett, samt vara de 
siste, som skulle önska, att deras forna ätgöranden 
skulle hvila pâ vetenskapen som en tryckande mara, 
färdig att vid tillfälle välla omstörtning och oreda i 
det bestaende. Gör man nagon orätt, sa torde det 
snarare vara de senare specialisterna, som med upp- 
offring af otroligt med tid och arbete sä smaningom 
hafva förvärfvat sig kännedom om form-begränsningen, 
under det att de garnie författarne iugalunda egnat 
släktet den uppmärksamhet, som det ens tillnärmelse- 
vis kräfver. Detta mä naturligtvis för ingen del upp- 
fattas som nägot klander, ty t. ex. en Linnés tid var 
ju alltför dyrbar och hans uppgifter pa andra omra- 
deu alltför viktiga, för att han hade bort fördjupa sig 
i detalj-forskningar inom ett släkte, hvilket ensamt 
för sig kunnat upptaga den mängsidige mannens heia 
arbetstid. 
För att nu atervända tili Læstadius och till H. 
péllucidum , sa ma det framhâllas, huru olikartad hans 
uppfattning af H. pellucidum maste hafva varit med 
de nutida hieraciologernas af H. melanolepis. Därpa 
tyder, utom hans beskriining i sin helhet, särskildt 
