pan. Följden häraf är, att del ock pâ större eller 
mindre fläckar ofta förstöres af häftiga regnskurar 
och dylikt. Mähända kan det ock dégénéreras, om 
dess utveckling far ostördt fortga tillräckligt länge. 
Pâ de sälunda förstörda fläckarna bortsköljas af regnet 
lafresterna och förvittringsprodukterna tili sänkor, spric- 
kor eller lägre delar af klipporna. Bärggrunden 
framträder ater ren, och utvecklingen kan börja pâ nytt 
för att förr eller senare afbrytas pâ samma satt. Detta 
är anledningen tili att âtminstone pâ mera vidsträckta 
klippor alltjämt Annas säväl bara fläckar som skorp- 
laf- och renlafsamhällen. 
Pâ detta satt ökas pâ vissa Ställen af klippan 
sâ smäningom den lösa jorden sä mycket, att äfven 
högre och mera fordrande växter Anna sin trefnad. 
Sälunda uppträda i renlafsamhället tämligen regelbun- 
det en del högre växter sâsom Spcrgula venialis, Si- 
lène rupestris, Aira flexuosa m. fl. och en del ris. Pâ 
vissa klippor, som âro genomdragna af sprickor, fin- 
nas utefter dessa karaktäristiska band af Polytri- 
clium pilosum med Agrostis canina och vulgaris , Fcs- 
tuca ovina och Ilumex AcetoseUa samt en eller annan 
liten tall eller björk. Sâdana band spela dock en 
relativt underordnad roll. 
Större betydelse erhâlla däremot vissa ris sär- 
skildt Calluna vulgaris och Vaccinium Vitis Idœa samt 
stundom Arctostaphylus uva ursi och Myrtillus nigra. 
Frân fördjupningar, där lös jord samlats, utbreda sig 
dessa öfver renlafsamhället och ombilda det smä- 
ningom till ett ljungsamhälle. I följd af beskugg- 
ningen duka de ljusälskande lafvarne delvis under och 
ersättas af mossor, särskildt Hylocomium parietinum, Di- 
cranum scoparium och Die ranuni undulatum. Där ris- 
täcket är glesast bibehälla sig lafvarne längst och den 
motständskraftigaste arten är Cladina silvatica. 
Liksom de lägre växterna verka ock risen om- 
bildande pâ klipporna och mähända ännu kraftigare 
