7 
nästan ännu mera utpräglad an â originalfyndorten ; 
bladskaften stundom nästan af skifvans längd. 
Rhinanthus minor Ehrh. f. vittulatus G-remli. Till 
denna form horde all Rh. minor i Alingsas- trakten. 
Stjälken städse mörkt purpurstrimmig, tvaradigt gles- 
harig. — Vanligen uppgifves f. vittulatus förekomma 
sällsyntar© än formen med gula bagar i öfverläppen. 
Döll, Fl. Bad., II. p. 705 och 706 (1859), omnäm- 
ner den emellertid sasom den vanligaste formen i 
Baden. Yid Alingsas paträffade jag, som nämndt, 
endast denna form, och kring Ronneby i Bleking är 
den den vida vanligaste. 
Melampyrum pratense L.: 
a. vulgatum [Pers., Syn. plant., II. p. 151 (1807)^ 
pro sp.]. — M. commutatum Tausch, Plant, select., n. 
1201, ex max. pte; A. Kern, in Österr. bot. Zeitschr. 
XX (1870;, p. 271. — M. prat, a bracteaturn Neum., 
Sv. Fl., p. 150 (1901). — Af denna typ förekommo 
kring Alingsas fiera former. Forma luteum A. Blytt, 
Norg. Fl., p. 810 (1874), med kronan heit gul, fanns 
spridd här och dar bland hufvudformen och förekom 
äfven i större mängd, grupp vis, pâ fiera stallen. I 
outslaget tillstand är kronan rent gul äfven hos den 
vanliga formen, men far sedan merendels ljust hvit- 
gul eller hvitaktig pip. Stundom blifva bade pip och 
bräm, med undantag af de bada pomeransgula fläc- 
karna pâ underläppens insida, hvita = f. albidum A. 
Bl. 1. c. p. 811. — Bland anmärkningsvärdare for- 
mer vill jag närnna: 
Forma digitatum Schür, Enum. plant. Transsilv., 
p. 506 (1866). Hufvudstjälk styf och grof, täml. lag- 
växt, rikt langgrenig, med grenarna vinkelrätt ut- 
stäende, ofta längre än hufvudstammen ; högblad stora, 
särdeles langt 2 — 4-parigt flikiga; (foder utvändigt 
smâhârigt pâ heia y tan). — Lindâs (pâ en solöppen 
barrskogsafröjning, 30 / 7 1903). Mattl. 
Forma extremum n. f. Högväxt och rikt lang- 
