88 
ningen inom nämnda släkte under normala förhallanden är 
en typisk karyokines. Visserligen har han ocksâ funnit kärn- 
delningsprocesser, som förete âtskilliga afvikelser, men han 
visar, att det äfven i dessa fall är frâga om äkta karyoki- 
nes: den abnormala utvecklingen maste betraktas säsom följd 
af yttre skadliga inflytelser. 
Enligt förf. försiggär karyokinesen inom släktet Spiro- 
gyra pä följande satt. Omkring kärnan samlar sig Cyto- 
plasma. Kärnan tilltager i omfâng. Kärnmembranen försvin- 
ner; kärnstommen och nucleolus (eller de bada nucleoli) un- 
dergä förändringar. Yid karyokines med segmentbildning 
förekomma i kärnplattan sex eller tolf segment (kromosomer), 
vid karyokines utan segmentbildning ett stört antal myc- 
ket smä kroppar. Af nucleolus (resp. de bada Ducleoli) kan 
man till slut ej urskilja nagonting annat än tvâ smâ träd- 
formiga kroppar, s. k. ”widerstandleistende 1 ) Fädchen”, hvilka 
utgöra âterstoden af de tvâ nucleolustrâdarna Dessa smâ 
kroppar ligga i kärnplattan; vid karyokines med segment- 
bildning sitta de fästa vid tvâ segment vid dessas ena ända. 
Kärnplattan delar sig midt i tu. Därvid klyfvas säväl Seg- 
menten som de ”resistenta” trädarna. Kärnplatthälfterna 
vika ifrän hvarandra och utveckla sig tili dotterkärnor. Kärn- 
stommen i dessa är slutligen likadan som hos kärnor i ”hvilo- 
stadium”. Efter metakinesen synes öfverallt inom kärnstom- 
men en substans, som bildar smâ oregelbundna massor, hvilka 
sammanflyta och jämte de ’’resistenta” trädarna, som utveckla 
sig tili nucleolusträdar, deltaga i bildningen af nucleolus 
eller de bäda nucleoli, hvilka liksom kärnan själf erhâlla en 
membran. Kärnspolen uppträder vid karyokinesens början i 
cytoplasmat, och försvinner äter vid karyokinesens slut, se- 
dan den genomskurits af den nybildade skiljeväggen. 
Förf. säger sig vara öfvertygad om att det efterhand 
skall visa sig, att mänga kärnfigurer, hvilka förr beskrifvits 
säsom stadier af amitos, fragmentation eller direkt kärndel- 
ning, uppstâ vid en abnormalt förlöpande karyokines. 
I anslutning tili föregäende arbete vill jag nämna Kohl’s 
undersökningar öfver cyanophycéerna. 
Cyanophycécellernas byggnad och funktioner ha ofta 
varit föremäl för mer eller mindre ingäende undersökningar, 
men olika forskare ha därvid kommit tili mycket olika resul- 
l ) Kallas sä, därför att de pa material, som är fixeradt i 
Flemings lösning, utmärka sig genom ”större motständsförmäga 
emot kromsyra.” 
