99 
« 
Af dette fremgaar ferst og fremmest, at Fries 
ansaa Al. minor for en vel adskilt og ved Dyrkning 
konstant Art, som ikke maatte blandes sammen med, 
hvad han da kaldte Bh. crista galli L., a, og det vil 
sige Al. major. Dernæst antager Fries , at der af denne 
sidste forekommer 8 Varieteter i Halland; men han 
giver desværre ikke paa dette Sted nogen udforligere 
Oplysning om dem. 
Forst i 1842 kommer han tilbage til denne Sag, 
i det han omtaler Slægten i ’’Mantissa tertia” p. 60 — 
62. Han har dèr under Bh. major (nu benytter han 
ikke længere Navnet Bh. crista galli L. a.) stadig 3 
Varieteter; men de ser noget anderledes ud: 
”var. platypterus , scaber, seminum ala lata, semen 
subæquante. FI. Hall., p. 104, ß. Rh. major Ehrh. 
Beytr. 6 p. 144. Koch, Deutschl. FI. 4, p. 841. 
Reichb. ic. f. 975. Rh. crista galli ß , Linn.; FI. 
Dan. t. 981; Sv. Bot. t. 348. f. 1. 
— stenopterus , subpubescens, ala seminum angustis- 
sima. Fl. Hall. 1. c., y. excl. forsan Rh. villoso. 
— opteras , sublævigatus, seminibus exalatis, arillo 
in ambitu incrassato rotundato-obtuso longitudinaliter 
rugoso- striato. Fl. Hall. 1. c. a. Sv. Litt. För. Tidn. 
1838, p. 686. R. Reichenbachii Drej. Saell. p. 210 
[= Drejer, FI. exc. Hafn.].” 
Med den forste af sine Varieteter (den samme som 
han i "Flora Hallandica” kaldte ß nemorosus) mener han 
den typiske Al. major med de vingede Fro; det er den 
Form, som vokser paa Enge og Græsmarker. Den samme 
Form kalder J. v. Sterneck i sin Monografi (1. c. p. 72) 
A. major , subsp. eumajor. Den har en meget stor 
Udbredelse, i det den forekommer i hele Mellemeuropa, 
den sydlige Del af Skandinavien, Finland, Rusland og 
videre 0st paa gennem Sibirien (se iovrigt Ster- 
neck , 1. c. p. 69 — 70). Gründen til, at Fries i ”F1. 
Hallandica” tog den som var. ß , er, at i. de magre 
Egne af- Halland er apterus almindeligere, og derfor 
