166 
tede, egnede til at udholde vekslende Kaar. Ja, de 
kan end ikke Hyde ret længe. Om Fucacéæg ved vi, 
at de saasnart de er befrugtede, synker til Bunds 
o g straks spirer. Og de andre Brun- og Rôdalgers 
Sporer har ikke et af de Bygningstræk, der udmær- 
ker Planktonorganismerne og som gor dem skikkede 
til at svæve. Og man tor rolig gaa ud fra, at var 
det deres ”Bestemmelse” at spredes som Plankton, 
saa vilde de ogsaa være tilpassede hertil; de er jo 
ikke saa smaa, at de som Bakterier kan holde sig 
svævende i uroligt Vand paa Grund af deres ringe 
Volumen. 
4. Kan nogle af Fcer0ernes Havalger have over- 
levet Istiden ? Til dette Sporgsmaal svarer Borgesen 
ja (p. 110) Han mener, at Oernes isolerede Belig- 
genhed midt i Oceanet og de stærke Stromme ved 
Kysterne kan have bevirket, at der ikke overalt ”har 
været Is heit ned til Bunden”, men at der hist og 
her [foran Isranden?] har været nogen Plads til sub- 
litorale Alger. Bortset fra, at Stromforhold under 
Istiden er en Sag, som vi endnu ingen som heist 
Mening kan have om, og bortset fra de noget be- 
synderlige Forestillinger Forf. har om Isforholdene 
ved en glacieret Kyst, er Tanken rimelig nok. Den 
er i god Overensstemmelse med Kjellmans paa mange 
Grunde stottede Antagelse, at Ishavet er Udviklings- 
centret for de arktiske Havalger og passer jo ogsaa 
godt med den Kendsgærning, at vi jo knapt kender 
en Kyst paa Jorden, hvor ikke Havalger skulde kunne 
trives. Imidlertid synes Forf. straks efter at fortryde 
sin H} 7 potese, thi han siger, den er ikke tvingende 
nodvendig for at forklare den sublitorale Algevege- 
tations Fremkomst efter Istiden. 
Lad os se lidt nærmere jDaa, hvormange Alger 
paa Færoerne, der kan antages at have overlevet Is- 
tiden. Borgesen opgiver i alt 4 arktiske Arter = 
1,8 9é \ Og selv om vi strækker os saa vidt, at vi 
