173 
vattenslinien (s. 22), att äfven pâ de mest utsatta 
bränningskuster âtskilliga växter medtagits i den, som 
svârligen knnna räknas till en verklig marin vege- 
tation. Prof. Warming framställde i sin opposition 
mot Börgesens afhandling ett förslag, som jag pâ det 
lifligaste vill förorda, nämligen att urskilja en särskild 
supralitoral region, i hvilken man künde anbringa 
dessa af hafsalger tillsammans med lafvar, mossor och 
sötvattensalger bildade samhällen, som mer eller^mindre 
framträdande finnas pâ alla klippkuster. Man fâr 
dâ lâta denna gâ ned sâ längt som arter uppträda, 
hvilka icke fordra ett regelbundet nedsänkande i 
sait vatten, d. v. s. dess nedre gräns torde komma 
att sammanfalla med flodgränsen vid dödtid. Jag 
har icke under min vistelse pâ Färöarne tillräckligt 
sysselsatt mig med detta vegationsafsnitt eller med 
Vegetationen pâ särskildt utsatta kuster öfver hufvud 
för att kunna gâ närmare in pâ denna regions vege- 
tationsformer ; flere associationer lära nog kunna ur- 
skiljas i hvilka Verrucaria- arter, Grimmia maritima , 
m. fl. ingä jämte rena hafsalger. Till den supralito- 
rala regionen böra föras delar af Börgesens * Hilden- 
^mm^’a-Samfund” (s. 23 — 24) och likaledes del vis 
hans ^ Porphyr a- Samlag’ 1 (s. 27 — 30). Deremot är den 
v Hildenbrandtia-form&tion v som jag omtalar (22, s. 251) 
en rent litoral association. Till den supralitorala re- 
gionen böra ocksâ föras de associationer, som bildas 
af arter, som ehuru egentligen hafsalger, dock lätt 
förmä att tillpassa sig tili bräckt eller rent sött vat- 
ten säsom Enteromorpha - och Cladopho ra-ar ter , eller 
som ehuru sötvattensalger dock äfven växa i bräckt 
vatten och slutligen af dem som specielt hälla sig 
tili bräckt vatten, t. ex. Prasiola- arter, Rliizoclonium 
och ätskilligga blägröna alger. Hit hör ätminstone 
större delen af Börgesens ’’Chlorophyce-Samfund” (s. 
24 — 27) äfvensom delvis den ” Enteromorpha formation” 
som jag omtalar (22, s. 251). 
