224 
toplea attenuata *), [16] Ectotocarpus ovatus , [17] Die - 
tyosiphon hispidus , Phæosaccion Collinsii. Siffrorna be- 
teckna grupperna i tab. III. 
Hufvudgrupp D (gr. 24 — 43) omfattar 49, pâ 
Färöarne förekommande arter, som ha sin hufvudsak- 
liga utbredning normt, men dock nästan alla gâ syd- 
ligare än Färöarne. En stor del finnas i Grönland. 
Mestadels finnas de betecknade som subarktiska eller 
nordatlantiska, jag upptar dock här äfven de fyra ar- 
ter [32] Ptilota pectinata, [30] Rhodochorton penicilliforme , 
[32] Clathromorphum circumscriptum och [29] Litho - 
thamnion glaciale , som Börgeren betraktar som arktiska. 
De tre förstnämnda kunna ju nog med god rätt be- 
traktas som arktiska arter, ehuru Ptilota och Clathro- 
morphum gâ heit ned vid det tempererade Amerikas 
kust. Men hvarför räknas dâ [32] Balosaccion ra - 
mentaceum som subarktisk, fastän den har ungefär samma 
utbredning och af Kjellman (5, s. 63) anföres främst 
bland ’’det arktiska Ishafvets mest karakteristiska ar- 
ter”. Att denna pâ Färöarne ’’rimeligtvis har sin Syd- 
grænse^ (s. 100) är ett misstag, da den i Amerika 
gär helt ned till Massachusetts (Collins, 29). Litho- 
thamnion glaciale , som äfven finnes i Skotland torde 
oaktadt sin utan tvifvel arktiska härstamning snarare 
böra räknas som subarktisk, da man sâsom Börge- 
sen blott faster sig vid den nuvarande utbredningen. 
Börgesen synes här ha följt Bosenvinge (8) utan hän- 
syn till att hans arbete är äldre än Batters lista (27). 
Sorapion Kjellmani [34] är redan omnämnd; och dess 
nära slägtskap med S. simulans betingar dess uppfatt- 
ning som subarktisk. 
Att ingâ pâ alla hithörande grupper blir för om- 
ständligt, jag skall blott ytterligare omnämna följande: 
[41] Myrioncma faeroense , Petroderma maculiforme 7 La- 
minaria faeroensis ; [42] Myrioncma foecundum; [43] 
Phaeostroma parasiticum , Ectocarpus lucifugus , Myrio- 
nema speciosum. Laminaria faeroensis skall jag senare 
