227 
icke blott i den stora procenten af gemensamma ar- 
ter, härtill kommer ytterligare, att Islands och Färö- 
arnes artantal komma hvarandra ganska nära och äro 
betydligt mindre än de i läge motsvarande delarnes af 
norska kusten. De senare utmärka sig ocksa genom 
ett ej blott absolut utan äfven relativt större antal 
floridéer, ännu i Nordnorge utgöra dessa 59 brun- 
algerna 41 X. Färöarne deremot ha 55 % röda och 
45 % bruna alger, Island resp. 53 ^ och 47 
Det är för öfrigt karakteristiskt för den norska ku- 
sten, att floridéernas antal ej aftar norrut, heia vägen 
är proportionen ungefär densamma, hvilket visar hur 
litet stöd i verkligheten Börgesens tal om ett arktiskt 
Norge har. 
Naturligtvis äro en stör del af de 100 för Fär- 
öarne och Island gemensamma arterna allmänt spridda 
vid Nordatlanten, dock äro atskilliga blott hemmahö- 
rande inom ett mindre omrade, och nägra äro ätmin- 
stone tillsvidare att anse som endemiska pa Island — 
Färöarne, bland dem Laminaria faeroensis 1 som ju sä- 
kerligen icke kan vara förbisedd vid öfriga europeiska 
kuster, och som är af särskildt intresse genom sin 
nära slägtskap med den amerikanska L. longicruris. 
Näst Island visa de bägge norska omrädenas flo- 
ror mest slägtskap med Färöarnes. Detta kan ju del- 
vis förklaras genom liknande klimatiska m. fl. förhäl- 
landen, men det räcker ej att förklara, hvarför art- 
antalen, särskildt floridéernas, äro sä mycket större än 
pa Färöarne der ju förhallandena äro minst lika gyn- 
samma som âtminstone i nordliga Norge. Detta för- 
hällande, liksom att Norge och Skotland ha en sa stör 
mängd gemensamma arter (omkr. 100), som saknas 
pa Färöarne, blir deremot lätt att förklara, när man 
räknar med att för algers spridning en landförbin- 
delse behöfves. 
Att de arter, som kommit tili Färöarne, äfven 
rödalgerna, der funnit passande lifsvilkor, visar den 
