228 
mängd och yppighet, hvarmed manga af dem der upp- 
träda. Saknaden af sä mänga skotsk-norska arter 
kan sâledes svârligen finna nâgon annan förklaring 
än att de nuvarande geografiska förhallandena lagt 
dem oöfverstigliga hinder i vägen. 
Af de 135 arter, som äro gemensamma för Skot- 
land och Färöarne, äro atminstone 100 allmänt spridda 
vid nordatlantiska kuster; bland de âterstâende inga 
gr. 49 — 52 med tillsammans 22 arter, som antingen 
äfven pâ andra hall ha en sa sydlig utbredning, att 
man ej künde vänta att de skulle fortsätta tili Is- 
land, eller som äro smä, lätt förbisedda eller mindre 
kända former. Redan häri ligger en antydan om att 
slägtskapen med den skotska alglloran ej är sa syn- 
nerligen stör. Att Skotlands flora stâr mycket när- 
mare Yestnorges visas bâde af antalet gemensamma 
arter: 180 == 49 ^ (+ v. N. egna: 30 = 8 ^ -f 
Sk. egna: 157 = 43 % ) och deraf att pâ bägge Stäl- 
len rödalgerna, liksom ännu i nordliga Norge äro re- 
lativt talrikare än pâ Färöarne (i Skotland 58 x). 
Denna ringa slägtskap med den skotska algfloran är 
sä mycket mera egendomlig, som Färöarnes landflora 
ju af Ostenfeld (6), karakteriseras som vesteuropeisk 
eller atlantisk, närmast beslägtad med Skotlands och 
v. Norges, betydligt mindre med Islands. Äfven här 
framhâlles dock vissa slägtskapsdrag, särskildt före- 
komsten af den tili östra Island och Färöarne in- 
skränkta Alckemilla faeroensis och af Carex Lyngbyei. 
Utom de redan omnämnda c:a 100 arterna, som äf- 
ven Annas i Norge, har Skotland ytterligare orakr. 100 
arter, som icke äro färöiska, dock äro ju bland dessa 
sistnämnda en stör del sydliga arter, som äfven med 
annan landfördelning troligen ej skulle gatt längre 
norrut och som der för ej äro att vänta i Norge. Andra 
ha nog ej hunnit dit pâ grund af att de i Skotland 
äro först sent invandrade. 
