232 
dring öfver detta haf ocksa gifven! Äfven Sernander 
har emellertid gjort sig skyldig tili en liknande sam- 
manblandning af transportmöjlighet och invandrings- 
möjlighet, da han (54, s. 224) säger: 
”Pä huru langa sträckor detta spridningssätt (vattendriften) 
kan verka, lämna de linder den atlantiska driften nämnda Lami- 
naria longicruris samt Gelidium cartilagineum och den under bal- 
tisk drift nämnda Laminaria sp. exempel.” 
Om denna senare, funnen vid Lagskär (Aland), sa- 
ges nämligen (1. c. s. 137), att den var omöjlig att 
bestämma pa bara stipes. Vid närmare eftertanke vill 
förmodligen hvarken Börgesen eller Sernander tillägga 
den blott a stipes (antagligen halfrutten) af en Lami- 
naria nâgon betydelse som invandringsmedel, icke ens 
som bärare af epifyter, ty när laminan ruttnat bort, 
har antagligen epifytvegetationen, om sadan f unnits 
pa stipes, gâtt sam ma väg. Annars borde jn efter 
Börgesens satt att uppfatta driftens betydelse Lami- 
naria faeroensis ha sa goda utsigter att invandra i 
Norge, att det borde förvanat honom att den ej vun- 
nit ter rang der. Att det varit denna och ej den ame- 
rikanska L. longicruris som gang pâ gang funnits längs 
kusterna — och antalet i land drifna icke uppmärk- 
sammade exemplar är naturligtvis mângdubbelt större 
— är högst sannolikt, och lämpliga växtplatser finnas 
i mängd. Den väg den har att tillryggalägga är 
mycket kortare än de som Börgesen omtalar (s. 106) 
och här spela de faktorer, som under en längre drift 
i regeln mäste vâlla algernas död, ändring i vattnets 
temperatur och salthalt, etc. i ovanligt ringa grad in. 
Hvarför har da denna art, trots särdeles gynsamma 
förhallanden ej kuimat skaffa sig växtplatser i Nor- 
ges fjordar? Svaret maste ju bli: derför att alger 
under drift förlora ej blott förmaga att ater sätta sig 
fast, men äfven förmagan att utveckla sporer. Härpa 
föreligga talrika exempel, jag vill blott pâminna om 
hvad Reinke (13, s. 34) skrifver om Ascophyllum no- 
dosum i Östersjön: 
