276 
klaturfrâgan, som pâ senare tiden fâtt sig tilldelad 
en i min tanke alldeles för stor vigt och betydelse. 
Hufvudändamälet med namnförändringarna upp- 
gifves âtminstone vara en enhetlig och för alltid gäl- 
lande nomenklatur. Men det sätt, hvarpâ arbetet be- 
drifves, utesluter icke den misstanken, att fâfângan 
deri spelar en allt för stor roll. När t. ex. rörel- 
sens upphofsman, D:r O. Küntze företar sig att utan 
vidare ’’öfverföra” hundratals namn frân det slägt- 
namn, med hvilket de hittills varit kombinerade, till 
ett annat, som kanske aldrig förut inträdt i en binär 
namnkombination, och till de sa erhâllna nya kom- 
binationerna fogar sitt O. K., sa sker detta utan tvif- 
vel, för att han sjelf skall fâ prunka som ’’auktor”. 
Vore icke sa fallet, skulle han inskränka sig till att 
döpa om de arter, som han sjelf haft tillfälle att un- 
dersöka eller som âro sa väl kända, att nâgot tvifvel 
icke kan râda om deras existensberättigande eller de- 
ras slägtsamhörighet. De öfriga skulle han rekommen- 
dera till en noggrann och kritisk granskning. Nu 
ger han i stallet nya namn ât en mängd växter, som 
han ails icke känner; ât andra öfverlemnar han att 
undersöka, om dessa växter öfverhufvud existera eller 
om de icke tilläfventyrs redan förut voro nog och 
öfvernog välsignade med namn. 
Det herskar onekligen ofta en origtig uppfatt- 
ning af de vetenskapliga växtnamnens betydelse och 
uppgif't. Denna kan icke gerna vara nâgon annan 
än att vara ett medel, som författaren använder för 
att göra sig begriplig för sina läsare. Med namnen 
(inklusive auktorscitaten) som ledning bör den, som 
läser, kunna veta, hvilken växtform författaren âsyf- 
tar. Det är derför i min tanke en ganska god sed, 
som vunnit insteg, hos svenska författare, den att 
ofta med afseende pâ nomenklaturen hänvisa till ett 
eller fiera allmänt kända och spridda arbeten. Der 
kan sâledes läsaren i hvarje fall finna en beskrifning 
