278 
med säkerhet kan identifieras med nâgon förut be- 
skrifven, men det tillgängliga materiaiet är för ringa 
och ofnllständigt, vore det otvifvelaktigt bäst att ut- 
arbeta en beskrifning, sä utförlig som möjligt, men 
tillsvidare uppskjuta namngifvandet, för att icke tili 
äfventyrs föröka de redan lânga synonymlistorna. 
Men den utvägen ser man ytterst sällan anlitas. En 
utredning och beskrifning af förut namngifna, men 
bristfälligt kända växtformer är ett arbete, som icke 
motiverar författarens odödliggörande i egenskap af 
^auctor speciei”. Det är derför pä manga hall icke 
synnerligen begärligt, ehuru det ofta kan vara af det 
största värde. 
O. Kuntze utgar vid sin reformering af den bo- 
taniska nomenklaturen fran prioritetsprincipen, och 
derom torde i det stora heia icke vara annat än godt 
att säga. Men han nöjer sig icke med att som ut- 
gängspunkt välja det arbete, der konseqvent genom- 
förda binära namn första gangen framlades för den 
vetenskapliga verlden, nemligen den ar 1753 utgifna 
första upplagan af Linné’s Species plantarum. *) Han 
gar tillbaka tili Systema naturæ, som utkom 1735 
och der icke den ringaste antydan tili sadana namn 
förekommer. Det är emellertid naturligt, att en sä 
rastlöst verksam forskare som Linné under den lânga 
tidrymden af 18 ar (dessutom den tid, dâ han stod i 
sin fulla arbetskraft) skulle komma tili förändrade 
âsigter i mangt och mycket. Men detta tycks i 
Kuntze’s ögon vara nagot otillatligt. Har Linné 1753 
användt ett annat slägtnamn än 1735 och latit 
*) Ideen om binära namn uppstod tidigt hos Linné, nagot 
som framgar af bans Öländska och Gothländska Resa (1745), der 
genomförd binär nomenklatur finns i registret. Stannar man icke 
vid 1753 som utgangspunkt, borde konseqvent afseende fästas vid 
detta arbete. ty äfven för den, som ej är förtrogen med svenska 
spraket, är det lätt att taga reda pä, hvilka växtformer Linné der 
afsag. Pan suecicus, som plägar omnämnas af utländska förfat- 
tare, utkom först 1749. 
