176 
oförmaga att uthärda postembryonal öfvervintring *) 
äro att hänföra tili de sommarannuella hapaxanterna. 
Genom frönas direkta grobarhet närsta dessa bäda 
arter de s. k. efemererna, hvilka som bekant utmär- 
kas just däraf, att deras ’’frön behöfva hvila endast en 
kortare tid ; de äro sä godt som genast grobara, och 
harmed är möjligheten gifven för flere generationers 
utveckling under en och sam ma vegetationsperiod” 
(Brundtn, 1. c. p. 12). Fran de typiska efemererna 
afvika de nämnda $0wc7ws-arterna väsentligen, där- 
igenom, att artigen blott en generation kommer till 
frömognad. Blott sällan torde dock vära s. k. efe- 
merer fullständigt medhinna utvecklingen af mera än 
en generation ârligen. Detta betonas stärkt af Jo- 
hansson (1. c. p. 38) som följaktligen definierar ”en 
efemär fanerogam” sasom ”en sadan, som under som- 
maren hinner utvecläa minst en fullständig generation 
(till individets af inre grunder beroende död) af frön , 
som nppstätt samma Vegetationsperiode — En särskildt 
egenartad ôfvergângsform mellan vinter- och sommaran- 
nueller représenteras af de i litteraturen särskildt af 
Brundin, 1. c. pp. 7, 11 — 12, och Johansson, 1. c. pp. 
16, 84 — 5, utförligt omskrifna Melampyrum- arter na. 
Af Brundin uppföras dessa bland monocykliska växter ; 
af Johansson hänföras de tili en särskild typ under 
sommarannuella arter. 
De bienna hapaxantherna ” mäste” enligt Johans- 
son, 1. c. p. 7, ’’enligt sakens natur vara vargroende.” 
Hvari denna nödvändighet ligger, kan jag ingalunda 
inse. Tvärtemot har jag funnit en hei del af vara 
bienner ej sällan höstgroende. Dock har jag ej fun- 
nit nâgon svensk bienn, hvars alla individ härstam- 
mat ur höstgrodda frön; ehuru fröna äro sa godt som 
genast vid mognaden grobara, har jag alltid funnit 
en väsentlig del af dem värgroende. Salunda före- 
*) Jmf. JOHANSSON 1. c. p. 96; sä äfven enligt mina egna 
iakttagelser i Yästergötland ocli Upland. 
