233 
ofta i Norrland, pä steniga moränbackar o. s. v. Klart 
är ju, att en växt, som förekommer pâ brüten mark 
och sâlunda pâ en lokal, som öfver vida sträckor är 
lika lämplig för densamma, har större möjligheter 
att kunna sprida sig och uppträda i massvegetation, 
än växter pa obruten mark, som mera sällan visar 
större vidder af samma skaplynne och lämplighet för 
deras spridning. En annan frâga kan dâ blifva, hvar- 
för de nu omtalade växterna intränga och sprida sig 
pa den brutna marken i Norrland, da de ej göra det 
i Södra Sverige. Man skulle da kunna tänka, att 
detta berodde pâ en battre skötsel af den uppbrutna 
jorden i södra Sverige, sa att landtbrukarne dar ej 
tillâta ogräsväxterna i frâga att inkräkta pâ den brutna 
jorden. Men en sâdan förklaring är heit visst oriktig, 
atminstone om frägan gäller ogräs i allmänhet. Sa 
langt min erfarenhet räcker, är nämligen den upp- 
brutna jorden i minst lika hög grad hemsökt af ogräs 
i sydhga Sverige som i Norrland. Sa t. ex. sag jag 
i början af juii sommaren 1903 i Trosatrakten vid- 
sträckta äkerfält, som pâ langt hall lyste rent gula 
af akersenap, de praktfullast färgade fält, som jag 
har sett; först da jag kom in pâ falten, märkte 
jag, att de voro kornâkrar. A andra sidan har jag 
ingenstädes i södra Sverige sett äkerfält sä rena frân 
ogräs, som en stör del af âkrarne i Oviken var. 
Den olikheten i jordens skötsel, att trädesbruket 
är sä allmänt spridt i Götaland och Svealand, men knap- 
past förekommer norr om Dalälfven, kan dock tänkas 
förklara ifragavarande ogräsväxters massvegetation 
blott i Norrland. Seden att lata jorden ligga i träda 
och âkerjordens i samband därmed stäende bearbet- 
ning afser ju bland annat att frân âkrarne aflägsna 
ogräs; det är ju sannolikt att kärigenom de mera- 
nämnda växterna i södra Sverige hindras frân att i 
mängd sprida sig ut pâ gärden. Men â andra sidan 
har det olika förekomstsättet af växterna i frâga i 
