253 
granarna ännu faire, björk och rönn utgöra de för 
landskapefc karaktäristiska träden. Gar man uppför 
den branta bergväggen pâ Langvands norra sida, nâr 
man snart en smal platâ, ofvan denna en ny berg- 
yägg och en ny platâ etc. — sa mânga, att man 
tröttnar, innan man natt den högsta. Eedan pâ den 
fjärde platän är man vid den subalpina regionens 
öfre gräns, som här kan räknas tili 500 m. öfver 
Langvands nivä, d. v. s. 634 m. ö. h. Vid Hanka- 
backen har man denna gräns vid 600 och ofvan Ny 
Sulitälma vid 676 m. ö. h. Pâ Vardetoppens sydsida 
npphörde all fanerogamvegation vid 1200 m. och dar 
slutade vi ocksa var bergsbestigning, försakande ”äran” 
att nâ topprekordet för hoppet att pâ en annan vag, 
än den vi gingo upp, fâ se en rikare vegetation, hvil- 
ket ocksa lyckades, om än nerstigningen förbi Pajieb- 
janr och Vuollejaur vällade oss större mödor, än vi 
beräknat. 
Floran är rikast pâ bergsskräntorna, vid bergs- 
rötterna och i bergens tvärdalar, där den förvittrade 
skiffern uppammar en yppig och härlig vegetation. 
Jag gjorde en anteckning pâ en sâdan plats langt 
ofvan furens gräns, dock ej högre upp än att björ- 
ken och rönnen voro af normal höjd och diameter. 
Det är, sâsom synes, en lundvegetation frän regio 
silvatica som flyttat upp och blandat sig med atskil- 
liga alpina växter, som lockats ner tili sina subalpina 
grannar. Pâ dylika, af naturen gynnade och skyd- 
dade platser koncentrerar sig nämligen floran obero- 
ende af gränserna mellan de olika regionerna. Jag 
antecknade: Aconitum lycoctonum, Epilobium angusti- 
folium, Geranium silvaticum, Spirea ulmaria, Alche- 
milla vulgaris, Hieracium paludosum, Mulgedium 
alpinum, Melandrium rubrum, E-umex arifolius, Epi- 
lobium montanum, Eubus idæus och saxatilis, Cirsium 
heterophyllum, Geum rivale, Solidago, Saussurea, Ce' 
refolium silvestre, Listera ovata, Convallaria verticil- 
