266 
ligtvis har Jacquin vid sidan afbildat ett mindre 
exemplar, som efter nutida fordringar ej torde kunna 
anses hafva artgemenskap med det större. Den 
mindre bilden är habituelt lik vâr art genom sin 
kvastlika inflorescens, sina aflângt äggrunda-elliptiska 
rosettblad och sina i spetsen afrundade kronblad. De 
äro emellertid utstâende och kronan vidöppen, hvilket, 
sâsom redan den skarpsynte Læstadius — r floribus 
campanulatis 77 skrifver han — kände, icke passar in 
pâ vâr art. I Sturm, Deutschlands Flora (âr 1814) 
har Saxifrageernas forste monograf, y. Sternberg, be- 
skrifvit S. aizoon. Till denn a beskrifning finnas 
ocksâ 2 afbildningar, men icke heller med nâgon af 
dem stammer den lilla nordiska plantan. Pâ samma 
satt har Flora Danica, tab. 2352, tvâ mycket olika bil- 
der. Den mindre bilden har ganska stor likhet med vâr 
art, likaledes den afbildade specialblomman och kron- 
bladet, men om de tvâ senare tillhöra den större eller 
mindre habitusbilden meddelas lika litet, som det näm- 
nes, om orginalen tili bilderna härstamma frän Grön- 
land, Alperna, Norge eller nagot annat hall. Hallier- 
Schlechtendahls bild (2663 i Flora von Deutschi. 
1886) stämmer icke heller med vâr art. 
Saxifraga aizoon är i mellaneuropa och sydeu- 
ropa mycket polymorf. Ocksâ hafva Jordan et Four- 
reau (Breviarium plant. 1), Schott Nyman Kotschy 
(Anal. bot. 1854) samt Rouy (Flore de Fr., VII, 1901) 
beskrifvet en stor mängd arter och varieteter, sam- 
ordnade med eller underordnade under S. aizoon Jacqu. 
En granskning af ett större herbariemateriel ger 
ocksâ tydligt vid banden, att Hera skilda typer ingâ 
i den. Vi hafva först de 2 af Jacquin själf afbildade, 
som Koch urskilde sâsorn a major , hvilken bör anses 
sâsom den genuina aizoon och ß minor. En lätt 
iögonenfallande typ är äfven S. cultrata Schott etc. 
Dä man pâ samma ark kan fä se aizoon och altissima 
samt pâ ett annat aizoon och crustata , tagna sâsom 
