270 
ken lag ännu den 24 | 7 snön kvar — fiera tufvor af 
Ranunculus acris, större och kraftigare an man van- 
ligen ser den söderut. Den hade nyss börjat blornma, 
men var dock 40 cm hög, den var jämförelsevis glatt, 
dess rotblad voro till skapnad sasorn hos Aconitum 
napellus, men blomställningens stödblad hade 6 — 8 
cm lânga, helbräddade, eller i 2 — 3 jämnbreda, hel- 
bräddade flikar delta, jämnbreda smablad. Ar rna- 
hända identisk med var. napellifolius Crantz. 
Caltha palustris f. zetlandica — Bursifaltet i en 
back; afviker genom sin fina stjälk och sina sirliga 
blad fördelaktigt frân den sydliga typen af denna art. 
Silene acaulis och Melandrium rubrum allmänna; 
Viscaria alpina här och dar; Stellaria nemorum allmän. 
Stellaria media allmän; jämte den typiska, mörk- 
gröna, makropetala formen finnas 2 ljusgröna mikro- 
petala former. Den ena är högväxt, kortbladig, med 
stärkt förlängda internodier och torde vara f. brachy- 
petala Opiz; den andra, som är nedliggande och har 
korta internodier, synes vara identisk med f. alpicola 
Lamotte. 
St. borealis , den makropetala hufvudformen, in- 
samlades mellan Fagerlid och Kjelvand, men vid 
hemkomsten befunnos nästan alla blommor sakna kron- 
blad, hvilket ej kan förklaras pa annat sätt än genom 
kronbladens affallande. Yid Grranhei voro äfven ny- 
utslagna blommor kronbladslösa (f. calycaniha). 
St. longifolia — flerestädes. 
Stellaria crassifolia f. brevifolia fanns i yppiga 
exemplar, bildande cirkelrundt utbredda mattor pa 
den sandiga hafstranden kring Bodö liksom vid Fauske 
och Fineide. Nagot mera betecknande namn än hu- 
mifusa skulle ej kunna gifvas den, men det är ju 
förbehället för en nordligare underart, som hufvud- 
sakligen skiljes frân den sydligare genom tjockare 
och köttigare blad, hvilket lämpligast künde betecknas 
med ordet ’’crassifolia”, d. v. s. namnen borde omkas- 
