84 
Här nedan lämnar jag nu dels nägra kommentarier 
tili de förut nämnda författarnes diagnoser, dels en pà mina 
undersökningar grundad öfversikt â de tvâ ifrâgavarande 
typernas utbredning inom den Skandinaviska halfön jämte 
Danmark. 
Sc. cæsp. subsp. germanicus. 
Den gröna färgen är hos germanicus mera mörk än 
hos austriacus. Hos torkade exemplar af den förra öfver- 
gär den med ären nästan alltid tili en tydligt grägrön färg- 
ton. Orsaken härtill ligger till stör del i befintligheten af 
de ofvannämnda excretionscellerna. Den grägröna färgen 
är mest iögonenfallände hos sädana individ, där dessa cel- 
ler förekomma mera talrikt. Att den först framträder hos 
nägra är gammalt torkadt material, förklaras heit enkelt 
däraf, att excretionscellerna äro i det närmaste färglösa hos 
friska individ. Trots sin färglöshet stä dock excretionscel- 
lerna ganska lätt att upptäcka hos friska exemplar, tack 
vare det frân alla öfriga celler nägot afvikande innehället, 
som visar bl. a. smä oljedroppsliknande bildningar, hvilka 
sedan tydligare framträda hos längre tid förvarade, torkade 
exemplar. Därjämte äro eellerna stärkt svällande och nä- 
got mera rundade än de omgifvande elementen. Med ären 
antaga excretionscellerna hos torkade exemplar en allt 
mörkare nyans, sä att de' tili sist fä den af Palla uppgifna 
färgen. 
Hvad beträffar färgen ä den öfversta bladslidans hinn- 
kant, sä erbjuder den â lefvande material ingen artskiljande 
karaktär, eftersom den hos bäda typerna dä är gulhvit eller 
grönhvit. Först ä äldre torkadt material blir hos germani- 
cus slidmynningens hinnkant mörkfärgad tili följd af smä 
tättställda, under loup synliga rostbruna fläckar, genomly- 
sande excretionsceller. 
De döda eellerna i barkparenchymet växla i mängd 
hos individ frân skilda lokaler. Pä mänga häll äro de tili 1 
städes endast i mycket ringa antal. Sädana exemplar har 
jag sett frân àtskilliga platser, säsom Bö vid Sognfjorden 
