Ill 
1891 funnos nâgot Here exemplar dels i sänkan vid vagen, 
dels längre îram ât Oppmanna till. Men följande âr, 1892, 
blommade Epipogon sä talrikt, att man skulle hafva kunnat 
insamla tusentals exemplar utan att det skulle hafva märkts 
nägon förminskning. Den förekom ock lika allmänt säväl i 
sänkan som uppe pâ äsen à ömse sidor om sänkan i heia 
bokskogen, hvars areal torde betydligt öfverstiga 50 tun- 
land. Ledsamt nog medhanns icke att besöka granplante- 
ringen nordväst om bokskogen. 
Hvad kan dä orsaken vara tili att Epipogon pâ Kars- 
holms Bokenäs under omkring 50 är (frän 1867 tili 1905) 
blommat ymnigare endast 2 gänger (1867 och isynnerhet 1892), 
dä den pâ en del norrländska växelokaler blommar ofta 
eller nästan arligen? 
Karsholms Bokenäs är en gruskalkäs, bevuxen med 
medelalders gles bokskog. Marken täckes af ett tunnt la- 
ger multnande boklöf och gles mossa, men är fattig pâ 
högre växter. Dä gruskalken lätt genomsläpper vatten, är 
marken torr utom vid ymnig nederbörd. Huru olika är 
dä icke denna växeplats för Epipogon mot den af fördel- 
ningsläkaren E. Warodell i A. Friesendahls: »Om Epipogi- 
um aphyllum i Sverige» (Sv. Bot. Tidskr. 1910 Bd. 4. h. 2 
sid 95) lemnade beskrifningen pâ växeplatserna för Epipo- 
gon i Östersundstrakten : »Lokalen, där jag vanligen träf- 
far växten, har jag alltid funnit rätt typisk. Under min 
vandring i granskogen träffar jag en liten glänta, där mar- 
ken är beväxt med tjock, fuktig mossa, vanligen Hypnum 
crista castrensis och Schreberi samt Hvlocomium splendens. 
Pâ stället eller i närheten finner jag ofta Goodyera repens, 
Corallorhiza och Cystopteris montana. Träffar jag i den 
fuktiga skogen en dylik lokal, vet jag, hvar jag skall söka 
Epipogium, och ofta spejar ögat icke förgäfves». 
Den sälunda af Warodell beskrifna lokalen har ingen 
likhet med Bokenäset utom kalkrikedomen i jorden, hvar- 
om Warodell visserligen icke Säger nâgot, men som man 
med visshet kan antaga vara förhanden. Men dä Epipogon 
