36 
gâende innehâlla en större mängd olösliga äggviteämnen 
än de icke frusna, vilket Gorke förklarar bero därpa, att 
vid den av isbildningen förosakade vattenextraktionen 
koncentrationen av de i plasmat förekommande salterna 
ökas tili den grad, att en del av plasmats äggviteäm- 
nen utsaltas. En utsaltning av äggviteämnen behöver 
ju som bekant ej innebära en omvandling av dessa, men 
vid inverkan av syror och salter under en längre tid 
undergâ de dock i regel en omvandling av obekant na- 
tur s. k. denaturering. Härigenom förlora de förmagan 
att âtergâ i löst form, vilket, om det i plasmat sker i 
nagon större utsträckning, skulle vara liktydigt med att 
detsamma förlorade sin vitalitet. Ett ytterligare stöd 
för riktigheten av denna uppfattning har Gorke funnit 
däri, att ju lättare en växt förfryser, desto lättare kan 
man ocksa genom frysning bringa dess äggviteämnen i 
prässaft att utsaltas. 
Lidforss, som i sitt arbete »Die wintergrüne Flora» 
accepterat denna Görkes teori om äggviteämnenas dena- 
turering som orsak tili kölddöden, har dessutom lyckats 
konstatera, att denna denaturering kan förhindras. om 
äggvitelösningen innehaller lösta kolhydrater. Vid frys- 
ning av salthaltiga, men Ursprungligen füllt klara ägg- 
vitelösningar erhöll han nämligen en fällning, som ute- 
blef om lösningen dessutom försatts med vissa mängder 
(5 — 10 ^0 av ett lösligt kolhydrat. Aven den 6-värdiga 
alkoholen Mannit samt den 3-värdiga Gly cerinen künde 
förhindra denaturering vid frysning. 
Ar nu den Gorkeska teorien riktig, bör en växtdels 
förmaga att uthärda köld stâ i ett visst förhallande icke 
blott tili arten och mängden av de i dess plasma före- 
kommande äggviteämnena och salterna utan även tili 
dess halt av lösliga kolhydrater 1 . Detta visade Lidforss 
1 Intressant är att Ehle pa mendelistisk väg ocksa kunnat 
visa, att egenskapen »vinterhärdighet» hos vetet mäste bero av 
fiera »mendlande enheter». 
