41 
dighet hos till synes mycket närstaende växtformer är 
för närvarande olöst. 
I Berichte der deutschen botanischen Gesellschaft 
har under loppet av föregäende âr offentliggjorts en 
serie ündersökningar av ryssen Maximow, vars résultat 
ej heller kan bliva av större värde för forskningen, emedan 
mot hans arbetsmetoder en mängd invändningar kunna 
göras. Da man pa härvarande botaniska institution för 
närvarande är sysselsatt med att efterpröva hans résul- 
tat, och det därvid redan framkommit, att de tarva en 
grundlig revidering, har jag ansett mig böra omnämna 
blott det allra väsentligaste i detta hans arbete. 
Genom att - frysa tunna snitt av rödkol och Trade- 
scantia discolor , vilka under en längre eller kortare tid 
varit i tillfälle att upptaga socker, salter, alkoholer och 
en del andra ämnen, anser sig Maximow ha visât, att 
det för växterna ej finnes ett specifikt temper aturmi- 
mimum beroende pa plasmats byggnad, utan detta är 
beroende av koncentrationen av vissa ämnen i cellerna. 
Yidare förkastar han den Lidforsska teorien om 
kolhydraternas betydelse att förhindra äggviteämnenas 
denaturering och anser, att alla ämnen, som införas i 
en växtcell, och som ej verka giftigt, kunna skydda 
densamma mot förfrysning. Denna skyddsverkan stiger 
liksom Lidforss och Bartetzko visât hastigare än äm- 
nets koncentration och skulle enligt Maximow stâ i ett 
bestämt förhällande tili läget av dess eutektiska punkt. 
Pä basis av sina experiment drager M. likaledes 
den säkerligen nagot vagade slutsatsen, att det ej är 
själva protoplasman, utan blott den yttre plasmahuden, 
som är känslig för den intercellulära isbildningen, och 
häri ser han en förklaring tili det förhällande, att sa 
sockerhaltiga växter som sockerbetan och sockerröret 
ganska lätt skadas av köld, vilket nämligen skulle bero 
därpa, • att den yttre plasmahuden hos dem är relativt 
sockerfattig. 
