nancle maste dessutom ibland utsträckas till Hera dagar 
för att kunna sägas ske längsamt. Säkert är, att den 
gamla iakttagelsen, »att ett lângsamt upptinande i manga 
fall kan rädda frnsna växter och växtdelar frân döden» 
icke kan omintetgöras genom de résultat af mot satt inne- 
börd, som man kommit tili genom frysning och uppti- 
nande pa laboratories, utan den kommer att emellanat 
allt fortfarande att uppdyka i literaturen just med anled- 
ning af sâdana pâstâenden, som st à i strid med den 
erfarenhet, som en hvar vunnit etter nagon tids syss- 
lande med frusna växter och växtdelar under naturliga 
förhallanden. Jag skulle i den ofvan citeradc satsen 
blott vilja ändra » manga fall», tili alla fall, da den frusna 
växten eller växtdelen icke redan är död. men sa stärkt 
frusen, att hau ej tal ett hastigt upptinande. 
En antaglig teori för frosthärdighet hos protoplas- 
man maste salunda framför allt lemna förklaring till, 
hvarföre en frusen växtdel, som är lefvande. kan dö. 
om den upptinar hastigt, men icke om den far upptina 
mycket langsam!. Den af Gorke 1907 uppställda teo- 
rien, att orsaken tili protoplasmans död vid frysning 
vore den tili f öl j d af vattenförlusten stegrade koncentra- 
tionen hos de i cellsaften lösta salterna och däraf be- 
roende fällning af löslig ägghvita i protoplasman. före- 
faller onekligen mycket tilltalande, om man ser pä de 
temperaturer. vid livilka han konstaterade fällning af 
ägghvita i den utpressade saften af de olika växterna. 
Man far ocksä med ens klart för sig, hvarföre t. ex. en 
apelsin är langt ömtäligare for frost än en kälrot, da 
man betänker hvilken plats eitrat har i den lyotropiska 
anionserien. Men hade Gorke kunnat medtaga blott 
de elektrolyter, som möjligen förekomma inom proto- 
plasman, och kunnat utesluta dem som förekomma i 
cellsaften, sa hade han kommit tili heit andra résultat. 
Det är för öfrigt en brist hos denn a teori, att den icke 
alls kan förklara den saväl teoretiskt som praktiskt 
