vigtiga frägan, hvarföre en frusen växtdel, soin är lef- 
vande, kan dö, da den upptinar för liastigt. Men det 
är ofta sä, att hvad som icke passar i stycke med en 
antagen teori brukar man lemna obeaktadt eller heit 
förneka. Sa har äfven skett nn. Mitt enkla och lätt 
utförda försök med brysselkalen förbigäs med tystnad. 
Sa mm a öde skulle hafva drabbat hvarje annat medde- 
lande af en likartad iakttagelse rörande en mängfald 
andra växter. Det är blott » äpple och blad af Agave», 
som man vill erkänna säsom afvikande frän regeln, och 
det är ju litet besvärligt. Men genom fortsatta under- 
sökningar komma nog äfven dessa exempel pä, hum ett 
längs amt upptinande kan rädda en frusen växt eller 
växtdel frän döden att fa gifva vika för en modärnare 
uppfattning. Det bör gä lika lätt som att draga ett 
streck öt'ver de résultat, hvartill den noggranne expe- 
rimentatorn Julius Sachs kom tili vid sina undersök- 
ningar i denn a sak. 
Da salunda Görkes teori af 1907 icke lemnade 
förklaring tili det välbekanta förhällandet, att en frusen 
växtdel, som icke är död i sitt frusna tillständ, likväl 
kan dö, om han upptinar för hastigt, och icke heller 
kan förklara en del andra företeelser, säsom t. ex. hvar- 
före en för frost ömtalig växt kan dö, om han far fry sa, 
sedan han underkylts nâgot betydligare, men icke om 
han fatt frysa, sä snart temperaturen börjat gä under 
hans fryspunkt, hvarigenom frysningen fôrsiggâtt lâng- 
sammare. men alia dessa företeelser künde enkelt för- 
klaras med den teori, som jag kommit till genom en 
del undersökningar, som jag sysslade med särskildt i slu- 
tet af 1890-talet, sa hade jag icke nâgot behof af att 
framdraga den GoRKE’ska teori en. 
Min teori är i korthet den, att protoplasman hos 
olika organismer är i olika grad ömtalig för omlagring 
af sina smadelar. Den ene kan tâla en bade hastig 
och betydande omlagring utan att taga skada, medan 
