158 
ha tillgâng pâ ofruset vatten. Pâ vâren har jag i 
Upsala sett exempel pâ, att kvistar af Cratœgus mono- 
gyna torkat under varma och torra dagar pâ vâren, 
medan marken ännu varit tjälad. I sâdant fall torde 
rötterna i sitt inre varit sâ frusna, att vatten transport 
inom dem varit omôjliggjord. Vid alla dessa tillfällen 
har den förtorkade skottaxeln eller bladen haft den 
färg de fä, när de fâ torka pâ vanligt satt. Forst när 
de blifvit genomväta, ha de antagit den bruna eller 
svartbruna färg, som utmärker frostskada efter upp- 
tinandet. Men om frusna blad af vintergröna buskar 
och träd antaga en brun färg, när de upptinat genom 
solvärmen, sa kan man vara säker pâ, att frostskada 
föreligger. De innehâlla dessutom tili en början vatten 
i cellmellangängarne under den närmaste tiden efter 
upptinandet. Det är ails ingenting ovanligt att fä se, 
huru de stärkt frusna bladen af en Prunus laurocerasus, 
som träffas af solen, blifva frostskadade, medan andra, 
som äro lika stärkt frusna pâ samma buske, men sitta 
i skydd mot solen, förblifva friska och gröna. Mycket 
ofta künde man under vintrarna i Upsala botaniska 
trädgärd fâ se, huru skotten af en del mindre frost- 
härdiga buskar — t. ex. Cotoneaster rotundifolia frän 
Himalaya — efter en starkare frost voro förstörda 
ända ned tili snötäcket. Barken var brun ända in tili 
kambiet samt vattenrik tili en början, men torkade 
omsider. 
Det uppgifves, att skotten af Betida odorata invid 
trädgränsen skulle dö ofvan snötäcket tili följd af ut- 
torkning och icke genom frost och upptinande. Men 
nägon undersökning, som styrker denna uppgift, har 
icke gjorts. Man har blott pâstâtt, att lüften skulle 
vara mycket torr i vära fjälltrakter under vin tern. 
Tydligen har dâ luftens absoluta fuktighet förvexlats 
med dess relativa. Att skotten äro torra pâ vâren, 
bevisar naturligtvis icke, att de dött af vattenförlust 
