161 
som jag stöder mitt pastäende, att en frusen kalljords- 
växt eller del af honom under naturliga förhallanden, 
d. v. s. efter nagon tids paverkan af lag temperatur 
före frysningen, kan räddas frän döden, om han fär 
upptina längs amt. Har han frusit lindrigt, kan han äfven 
tala ett hastigt upptinande. Men sjunker temperaturen 
mycket lägt — olika för olika växter — »sä dör pro- 
toplasman i cellerna äfven om upptinandet sker hum 
längsamt som heist. » Det är icke utan skäl jag gaf en 
sâdan formulering ät mitt uttalande i denna fräga 
(i Sv. Bot. Tidskr. 1912, s. 562). Ty är växtdelen sä 
stärkt frusen, att han är död äfven efter ett längsamt 
upptinande, sa kan man däraf visst icke draga den 
slutsatsen, att han var död redan i fruset tillstand. 
Han kan mycket väl hafva dött vid upptinandet. Af 
mina undersökningar af den frosthärdiga maskrosstän- 
geln framgick, att protoplasman künde beröfvas ofant- 
ligt mycket vatten utan att dö, men att hon efter stark 
vattenutdragning likväl dog, när hon ater fick tillfälle 
att upptaga vatten och utvidga sig, äfven om hennes 
utvidgning därvid fick försigga sä langsamt, som det 
var möjligt. Pa sommaren förhöll sig protoplasman i 
maskrosstängeln pa ett heit annat sätt. Da dog hon 
redan vid en jämförelsevis ringa vattenutdragning me- 
delst rörsockerlösning. Att hon da efter en vattenut- 
dragning, som ej framkallade hennes död, künde för- 
blifva vid lif även vid ett hastigare vattenupptagande, 
är icke underligare, än att en jämförelsevis lindrigt fru- 
sen växtdel kan upptina hastigt utan att dö. Det är af 
vigt att noga fasthalla vid denna af yttre förhallanden 
beroende olikhet i protoplasmans förmaga att tala de 
förändringar hos henne, som föranledas af vattenutdrag- 
ningen, när växtdelen fryser, och vattenupptagandet, 
när han * upptinar, om man vid läsning af hithörande 
literatur skall kunna finna sig tili rätta i de stridiga 
slutsatser, som olika forskare draga af sina försök. I 
