217 
som i nâgon man kunna komplettera hvad vi iorut 
känna. 
Härnedan vill jag meddela en kort öfversikt af Syd- 
georgiens naturforhâllanden ock vegetation, sparande 
alia detaljer till en kommande, utförligare uppsats. 
Syd géorgien är en ur hafvet särdeles brant upp- 
stigande fjällrygg. Bergstopparna, som i allmänhet 
äro synnerligen otillgängliga, resa sig till höjder af 
öfver 2000 meter. Ismassor täcka stora ytor; väldiga 
glaciärer mynna i fjordbottnarna, ocb hängglaciärer 
möta en, sä snart man kommer ett stycke frân kusten. 
Glaciärälfvar och smältbäckar frân perennerande snö- 
drifvor träffas öfverallt och utöfva stört inflytande 
pä vegetationens fördelning. Laglandet intager myc- 
ket anspräkslösa arealer och är af fjällryggar splitt- 
radt tili smä dalströk, hvilka utmynna i en tämligen 
jämn sti’and, bestaende af sand och klapper. Det är 
kring sadana stränder och i sädana dalar vi ha att 
söka Sydgeorgiens vegetation. För öfrigt äro strän- 
derna ytterst branta, ofta frân tämligen betydlig höjd 
stupande klippväggar, hvilka hysa en mycket torftig 
växtlighet. 
Pa Sydgeorgiens klimatologiska förhällanden vill 
jag icke här närmare ingä. Somrarna äro kalla, snö 
faller äfven dä alltsomoftast, och Vegetationsperioden 
är oftast tämligen kort. I November inträder vären 
enligt Dr. Wills iakttagelser. Dâ vi anlände, hade 
vintern för länge sedan gjort sitt intag, dock fann 
jag ä soliga platser ännu en eller annan blom mande 
fanerogam, ehuru de utgjorde rena undantag. Under vâr 
vistelse pâ ön var den lägsta observerade temperaturen 
— 11,8° C., och den lägsta under den tyska expedi- 
tionen var — 12,5° C. Det är sälunda icke pâ grand 
af stora köldgrader, som öns klimat kan betecknas 
säsom härdt. Härtill är fastmer vinden skuld. Yt- 
terligt häftiga, piötsliga stormar svepa med förödande 
kraft genom fjordarna. Västliga vindar äro fullstän- 
