219 
Tussockbestândet utbreder sig frân stranden in i 
dalsänkorna, klädande äfven de omgifvande fjällsi- 
dorna ett stycke inât dalen. Gränsen för dess verti- 
kala ntbredning torde ligga vid 250 — 300 meters h. 
ô. h. Äfven de brantaste sluttningarna kunna vara 
klädda af tussockgräset, blott de icke äro utsatta för 
nâgra betydligare ras. Nere i dalarne bildar det pâ 
kullarnas sluttningar en yppig matta. Det aflägsnar 
sig aldrig synnerligen längt frân kusten, och mânga 
af de s märre öar, som ligga utanför Sydgeorgien, äro 
alldeles beklädda däraf. 
Tussockgräsets fruktan for fuktiga stândorter är 
särdeles i ögonen fallande. Uppför kullarnas sidor 
gâr det i väl markerade tungor, men mellan dem, 
dar det skulle vara mera skyddadt för vinden, söker 
man det förgäfves, emedan vatten samlar sig eller 
rinner fram dar. Strandklappern framvisar alltid jät- 
teexemplar i jämförelse med andra lokaler. 
Dar Poa cæspitosa icke slagit sig ned, och dar 
marken icke heller är alltför försumpad, finna vi de 
mera laglända partierna tagna i besittning af en ängs- 
vegetation, en tät gräsmatta af Phleum alpinum L. 
och Festuca erecta D’Ury., den senare i allmänhet nä- 
got öfvervägande. Bildande täta mattor, ga ängarne 
betydligt längre frân kusten än tussocken, samt uppât 
fjällsidorna tili nägot större höjd, hvarefter de sma- 
ningom upplösas. I ängarnas vegetation utgör Air a 
antarctica Hook, en rätt viktig del, pâ litet fuktigare 
ställen bildande rena bestand af flere kvadratmeters 
storlek. Acœna adscendens och lœvigata Ait. ’) ingâ 
äfven, men äro af mindre betydelse. Kring klipp- 
fötter, â fuktiga backsluttningar etc. bildar den förra 
ett tätt flätverk af ett par dm. höjd. I dess botten 
finner man stuudom en liten Galium- art, enligt provi- 
*) Synes mig i nägra karaktärer afvika frân den A. laevigata 
jag insamlat pâ Falklandsöarna, men jag är ännu icke i stand att 
afgöra, huruvida de äro af väsentlig art. 
