229 
Om masurbjörkens ( Betula verrucosa Ehrh.) 
utbredning i Skandinavien. 
Af Th. Oktenblad. 
Innevarande ars sommar (1902) har jag under 
resor gjort anteckningar om masurbjörkens utbredning, 
hvilka mahända förtjäna ofifentliggöras. 
En af dessa resor gick uppför Umeelfvens flod- 
dal tili Umbugta i Norge vid Ofver-Umans norra ände 
och därifran tili Mo vid norska kusten (innerst i B,a- 
nenfjord). Per ângbât fortsattes resan tili Trondhjem, 
hvarifrän jag per järnväg atervände tili Umea. Den 
intressantaste delen af färden, trän Hällnäs a norra 
stambanan tili Trondhjem, tillryggalades i sällskap 
med D:r Gunnar Andersson under tiden 29 juni — 
18 juli. 
Fran Yesterbottens kust förekommer masurbjör- 
ken allmänt in i lappmarken ända tili Stensele k}'r- 
koplats samt vidare under vagen tili Luspen vid Stor- 
Umans östra ände. Den vestligaste lokal, der vi inom 
Umeelfvens floddal iakttagit denna björkart, är Kyrk- 
berget pa norra sidan af Stor-Uman, omkring 25 
kilometer trän dess östra ände. 
Lokalen utgöres at en stärkt stenbunden, brant 
sluttning mot söder, 440 — 458 meter öfver hafvet 
(Gunnar Anderssons barometerobservation). A rätt 
stora delar af sluttningen träda allenast större och 
mindre stenar i dagen. Ofvanför stenuren vidtager 
det lodräta bergsstupet. Bade med afseende pä jord- 
man och läge bildar lokalen alltsa eh torr och varm 
växplats. 
Möjligen förekommer masurbjörken äfven längre 
mot vester invid Stor-Uman pa liknande lokaler som 
den nyss nämnda; vi färdades i bât och behöfde sä 
päskynda resan, att vi icke derom künde förvissa oss. 
Fran Slussfors vid Stor-Umans vestra ände och ves- 
terut tili riksgränsen äfvensom pa norska sidan ända 
Bot. Not. 1902. 
