Dalen hade sâlunda ingalunda sumpmark, och ”Häst- 
ryggen” ligger invid Indalselfven, d. v. s. nederst i 
den härstädes djupa floddalen, hvarest lüften alltsâ 
halier sig relativt sval ooh fuktig. Tillika ma erin- 
ras derom, att dâ temperaturen â här ifrägavarande 
trakt pâ hvilkeD lokal som heist är tillräckligt hög 
för äfven masurbjörkens värmebehof, arternas fördel- 
ning a de skilda lokalerna synes kunna sättas i huf- 
vndsakligt samband med de olika fuktighetsförhallan- 
dena derstädes. Man torde sâlunda kunna draga föl- 
jande slutsatser: Der, -sasom i den ofvan nämnda dalen, 
saväl jordman som luft äro fuktiga, har masurbjörken 
svârt att vinua insteg. A torr jordman deremot gör 
masurbjörken sin rätt gällande, främst dock i slutt- 
ning mot söder, der hon kan undantränga glasbjörken, 
medan denna i en nordsluttnings fuktiga luft kan bi- 
behälla sig härskande. 
Om nu de bada björkarterna i sä afsevärd grad, 
som af det ofvanstâende torde framgâ, äro hvarandra 
olika med afseende pâ känslighet för markens och 
luftens fuktighet, bör detta hos träden sjelfva hafva 
funnit skönjbara uttryck. Sä är ock fallet. Masur- 
björkens blad äro mera hängande än glasbjörkens 
snedt utatrigtade blad, hvilket star i samband dermed, 
att den förras bladskaft äro nägot längre och slakare 
än den senares. I öfrigt hafva masurbjörkens blad 
langt utdragen spets, medan glasbjörkens bladspetsar 
äro korta. Bladens hängande ställning minskar ytan 
för mottagande af nedfallande vatten (regn, dimma), 
hvarjemte sagde ställning likasom den utdragna blad- 
spetsen befordra vattnets afrinning. Vid duggregn 
eller t. o. m. äfven vid dimma finner man derföre 
snart smärre vattendroppar i spetsarna pâ masurbjör- 
kens blad, medan glasbjörkens hafva fuktigheten sam- 
lad ä bladskifvans främre del utan att bilda droppar 
i bladspetsarna, förr än vatten samlats i sâdan mängd, 
att det i en stör droppe är färdigt att falla. Masur- 
