243 
an skogssnön och blir därför mycket hardare an 
denna. Of’ta är den sä hard, att hvarken skidor eller 
skodon göra nämnvärda marken i densamma. Pa 
stallen, där det hvarken är särdeles blasigt eller sär- 
deles skyddadt, antager snön pa ytan formen af ore- 
gelbundna vagor ("snödyner" ), hvilkas kammar frarnga 
nästan vinkelrätt mot den härskande stormvindens 
riktning. De allra högsta topparnas spetsar voro 
ofvan 1,900 in. öfverdragna af ett jämnt hardt täcke 
af ”snöbark”, en rimfrostblandad snö, där de olika 
snökornen genom en kristallisationsprocess voro fast 
förbundna med hvarandra. Barfläckar funnos där ej. 
Pa Tjäura-toppen var snöbarken 1 à 2 meter tjock.” 
Inom heia fjällregionen ofvan trädgränsen med 
undantag endast af de högsta topparna blir snön 
alltsa ytterst ojämnt fördelad: där finnas barfläckar 
och ställen, där djupa drifvor äro anhopade, samt alla 
öfvergangar mellan dessa bägge ytterligheter. Ju 
mer ojärnn marken är, desto ojämnare lägger sig snön. 
Slätterna pa 700 — 1,000 meters höjd liksom ock da- 
larnes botten och de lägre partierna af deras sidor 
besta allmänt af moränmark med talrika kullar, asar 
och strandvallar, och pä denna smäkuperade terräng 
lägrar sig snön högst olikformigt. Vinterfotografier 
tagna af Hamberg visa kullarnes och asarnes för vin- 
den utsatta krön i regeln alldeles snöfria, liksom pa 
bergen a branta vindexponerade ställen synas talrika 
snöfria ytor eller sädana, som endast äro täckta af 
ett tunnt för varsolens första stralar smältande snö- 
lager. 
Vi veta, att snötäcket för växterna under vintern 
är ett skyddande täcke — icke sä mycket mot köl- 
den, ty enligt hvad i främsta rummet Kiheman *) pa- 
visat, behöfva växterna i allmänhet icke nagot yttre 
') A. Osw. Kihlman, Pflanzenbiologische Studien aus Rus- 
sisch Lappland. Acta ;Societatis pro fauna et flora fennica T. VI, 
N:o 3, Helsingfors 1890. 
