■264 
framställning, inskränker jag mig tili att käroin blott 
nämna sä mycket, som för tillfället är af nödeu. Ter- 
rängförhallandena te sig, da man bestiger ett berg i 
Sarjektrakten, ofta sä, att man efter uppstigandet för 
dalgângarnes m. 1. m. branta sidor beträder en hög- 
platä (vid ung. 1,200 — 1,400 m. höjd ö. h.), Iran 
hvilken den stenursbetäckta toppen uppstiger. Dessa 
platäer äro täckta med en tundrevegetation 1 ) af tätt 
packade mossor och lafvar med inblandning af de 
högst gäende kärlväxterna. Alltefter den mossa eller 
laf, som är dominerande, finner man här en Raconii- 
tfnhm-tundra, en Dicranum- tundra, en Platysma-txmàr& 
— af Cetraria (Platysma) nivalis — och framför allt 
de egendomliga lefvermosstundrorna, där Cesta-arter 
och Anthelia nivalis bilda hufvudbeständsdelen. 
Fjällregionen skulle jag nu vilja iudela sälunda: 
den nedersta delen af regio alpin a, hvilken intager 
botten af dalgängarna (om dessa, som vanligen är 
fallet, ligga ofvan björkgränsen) och de lägre slät- 
terna pä 800 à 900 meters höjd ö. h. kunna beteck- 
nas som videsnarens . rishedens och barrens region : vide- 
snären med olika under vegetation allt efter markens 
fuktighetsgrad, risheden pä torr mark (inclusive ris- 
mässen. som utan gräns öfvergär i risheden), karren 
med stagnerande vatten och mycket artfattig vegeta- 
tion af Carex aquatilis , Eriopliorum och i bottenskiktet 
Amblystegier. Vid ungefär 900 — 1,100 meters höjd 
ö. h. följer därpä en region, inom hvilken grävidena 
ha sin höjdgräns och där dé ej längre spela nägon 
fysiognomisk roll. Denna region karaktäriseras af den 
förut omnämnda gräsheden och därjämte af stora sträc- 
kor med cesiolichen-marlc pä vindexponerade ställen. 
Gräsheden bestär vanligen af ett glest täcke af xero- 
fila gräs med bottenskikt af torftigt utbildade mossor 
') Ordet tundra här taget i samma bemärkelse som af Kihl- 
MAN 1. c. och Sernaxder. Studier öfver Vegetationen i mellersta 
Skandinaviens fjälitrakter I (Öfversikt af K. Vet.-Akad. förhandl. 
1898. p. 325). 
