26 
lielt och hallet. Foskdalens granskog är ganska vid- 
sträckt, men gles och stärkt uppblandad med björk 
(äfven tall). Glesheten hos denna granskog kommer sig 
af dess fortplantning, som härstädes försiggär pa nästan 
uteslutande vegetativ väg, hvarom mera nedan. 
Förutom de nu omnämda större granskogarne fö- 
rekomma smärre sadana här och der i fjälldalarne, 
dessa knnna emellertid alltid förklaras pä grund af 
jordmänsförhallanden och exposition. De ofvan näm- 
da stora granskogsomrädena kunna emellertid icke för- 
klaras blott pa dessa grunder. Särskildt gäller detta 
om Gördalen, der vi hafva att göra med ett heit, af- 
skildt skogsomrâde, sä godt som i saknad af tall. 
Ovilkorligt sträfvar man att söka djupare orsaker tili 
dessa företeelser, och man ledes da in pa den tolk- 
ning, som af Kihlman ') försökts angaende AVahlenbergs 
tallregion (Regio subsylvatica.) Bland annat pa grund 
af granens förekomst lika högt och t. o. m. högre tili 
Fjälls än fallen samt pa grund af granens oförmaga att 
emotsta skogseldar söker Kihlman förklara tallregio- 
nen sâsom en ’’granregion utan gran”. Granen synes 
visserligen i det stora heia föra ett ganska tynande 
lif uti Dalarnes fjälltrakter, men undantag finnas sâ- 
som t. ex. v±d Gördalen och Gammelsätern. A sist- 
nämda ställe uppnar grauen i genomsnitt 18 à 19 
meters höjd och är qvitt den besvärliga lafbekläd- 
naden af Alectoria jubata, som alltid tyder pä sjuk- 
lighet. Det kan ej heller bestridas, att grauen äger 
större förmaga än fallen i att tillpassa sig tili klima- 
tet. Jag hänvisar i detta afseende tili Ivihlmans ofvan 
citerade arbete och vill endast i korthet beröra gra- 
nens fortplantningsförhallanden. Det egendomliga liär- 
vid är, att vegetativ fortplantning medels afläggare, 
försiggär i stör skala nästan allestädes vid den öf’re 
gränsen för granens vertikala utbredning. Detta är 
) Pflanzenbiol. Studien aus Russisch Lappland. Helsingf. 1890. 
