en beaktansvärd form af tillpassning uti ett klimat, 
som söker sätta en gräns für fröbildningen, säsom för- 
hällandet är med fjällklimatefc 1 ). Se yi nu nägot när- 
mare pä, harn denna förökning tillgär, finna vi, att 
den pä det nogaste sammanhänger med fjällgranens 
form. De ända ned vid roten ntgäende grenarne 
blifva liggande pa marken, öfvertäckas af mossor och 
slä rötter, grenspetsen' böjer sig uppät och antager 
toppskott-form samt utväxer tili ett dotterträd. Frän 
ett moderindivid uppstär pa detta satt en hei koloni 
af 10 — 40 träd af olika alder: vanligen dör moder- 
trädet, innau kolonien ännu hunnit sin medelälder. 
En dylik ’’afläggargrupp” har vanligen formen af en 
cirkelsektor, hvars centrum, moderträdet, nästan utan 
undantag är vändt mot norr. Trädbeständet uti af- 
läggargruppen är af olika alder, äldre närmare cen- 
trum, yngre vid pereferien, och är detta sä konstant, 
att man häraf ledes tili det antagandet, att samma 
gren ger upphof tili Hera dotterindivid. Angäende 
koloniernas riktning uti bestämda väderstreck far man 
söka orsaken uti den härstädes rädande vindrikt- 
ningen. Vindens inverkan är härvidlag ytterst tyd- 
lig, sä att i allmänhet inga grenar förekomma ät norr 
utan endast ät söder. Pä grund af detta fortplant- 
ningssätt erhâlla vissa fjäll-granskogar ett ytterst 
egendomligt utseende (ex Foskdalen): skogen bestär 
af talrika täta klungör af i det närmaste samma form 
och dessutom paralella, hvilket redan pä längt afständ 
är märkbart. I Foskdalen bildas heia dalgängens 
granskog utaf afläggargr upper, för öfrigt upp- 
träda dylika mera sparsamt öfverallt vid öfre barr- 
trädsgränsen. Det finnes alltsâ alltid en utväg för 
granen att kunna fortplanta sig äfven ä ställen, der 
klimatet lägger hinder i vägen för en regelbunden 
*) Jmf. J. M. Norman, Naturens Granskovhusholdning tilfjelds 
Vidensk. Selsk. Torh. 1864. 
