29 
funnit granen gâ högst pâ vestsluttningarne, den sida 
alltsâ, der snön senast smälter. Nordsluttrdngar liar 
man föga tillfälle att iakttaga uti Dalarnes fjäll, 
emedan de i regeln sträcka sig fran norr tili söder. 
Granens förekomst synes alltsâ stâ i ett visst sam- 
manhang med nederbörden vintertid, vare sig direkt 
eller indirekt, derigenom att mycken nederbörd befor- 
drar förvittringen ocb matjordens ökning. 
Berggrundens inverkan pâ skogsvegetationen är 
man icke sällan i tillfälle iakttaga sä tili vida näm- 
ligen, att lätt vittrande bergarter befordra granens 
fortkomst. Jag beliöfver endast nämna de med gran- 
skog beväxta Frönbergen (ögongneis) samt granföre- 
komsterna vid Skärvagen *) a dervarande skiifrar. I 
hvilket samband granskogen vid Gammelsätern star 
till Nipfjällets qvartsitskiffer, künde jag pâ grund af 
svârigbeten att finna anstäende fast klyft icke afgöra. 
Dä man passerat riksgränsen och inkommer i 
Fämundstrakten i Norge, är det slut pâ granförekom- 
sterna likasâ i Röraas-trakten samt i gränstrakten 
mellan Norge och Härjedalen, atminstone omkring 
gränsfjällen Vigeln och Ruten. Yisserligen äro dessa 
trakter, särskildt Fämunds omgifning med dess föga 
sluttande sandmoar, olämpliga for granskog, men längt 
ifrän tili den grad, att saknaden af gran häraf kan 
fä sin förklaring. Troligtvis är förklaringen att söka 
uti granens vandringsförhallanden. Sernander 2 ) har för 
Skandinavien sammanstält bevis för granens invan- 
dring fran öster i en jämförelsevis sen tid och alltsâ 
bekräftat Middendorffs förmodan, att granens vestgräns 
i Skandinavien ej är af klimatisk natur. Orsaken tili 
saknaden af gran uti Fämundstrakten torde alltsâ 
vara den, att granen ännu icke hunnit öfverstiga 
*) Se A. G. Kellgren, Agronomiskt- botaniska Studier i norra 
Dalarne sommaren 1890. L. A. Handl. & Tidskr. 1891., h. 2. 
2 ) Die Einwanderung der Fichte in Skand. Engl. Jahrb. 1891. 
