113 
rent af otänkbart, att den redan âr 1876 li unnit 
sprida sig ned till sin sydligast belägna växtplats, 
isynnerhet som dess frukter ej äro organiserade for 
spridning med vinden. Dr A. försöker ej heller göra 
troligt, att ifrâgavarande växt pa denna väg kommit 
till yâra strand er. 
Sa vidt jag kunnat fimia, har Dr. A. egentligen 
endast anfört en ny omständighet, som ej af mig 
kunnat uppmärksammas och som skulle kunna tolkas 
sâsom ett bevis mot denna arts inhemska Ursprung, 
den nämligen, att arten härstädes synes vara stadd i 
utdöende. Dess värre är detta ett öde, som den de- 
lar med manga andra af vara intressantaste och säll- 
syntaste växter, i synnerhet när dessa äro lätt âtkom- 
liga, sâsom förhallandet är med A. Stelleriana. Ehuru 
vid denna arts första upptäckande ätskilliga portörer 
fyldes med den samma, togs likväl tillbörlig hänsyn 
till att dess fortfarande bestand blefve tryggadt. Men 
sedermera har, tack vare en hänsynslös plundring 
genom skolynglingar, ett formligt utrotuingskrig an- 
ställts mot densamma. Att den under sädana förhäl- 
landen skulle blifva allt mera sällsynt, är ju heit 
naturligt. Den är emellertid, det oaktadt, ingalunda 
utrotad, utan har äfven under de senare aren, ehuru 
mera sparsamt. anträffats pä ätskilliga af sina gamla 
lokaler. Den som varit i tillfälle att iakttaga hvilken 
utomordentlig frodighet, som denna växt företedde 
sommaren 1880 pä stranden mellan Raa och Hel- 
singborg och som vida öfverträffade hvad man far se 
hos samma växt, när den odlas i trädgardar, lär svar- 
ligen kunna föreställa sig, att den var stadd i utdö- 
ende pa »’und af klimatiska eller lokala förhallanden. 
En enligt mitt förmenande für afgörandet af 
föreliggande frâga mycket vigtig omständighet, pä 
hvilken min uppmärksamhet först fästades, sedan min 
förra uppsats offentliggjordes, torde här förtjena an- 
föras: A. Stel/eriana växer nämligen i östra Asien pä 
